судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
Велика Палата Верхового Суду розглянула касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» (далі - ТОВ «Ті Енд Сі») на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Євробанк» до ТОВ «Ті Енд Сі»провизнання недійсним одностороннього правочину і ухвалою від 09 серпня 2019 року повернула справу на розгляд до Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду (далі - КГС).
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
1. Відповідно до частини четвертої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
2. Частиною четвертою статті 303 ГПК України встановлено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному, зокрема, в частинах першій - четвертійстатті 302 цього Кодексу.
3. Частиною шостою цієї ж статті ГПК України визначено, що якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
4. В зазначеній справі ТОВ «Ті Енд Сі» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. В касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову, а також на те, що судом апеляційної інстанції помилково застосований правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16.
5. КГС ухвалою від 28 травня 2019 року відкрив касаційне провадження за даною касаційною скаргою та ухвалою від 18 липня 2019 року передав справу разом із касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16стосовно неможливості зарахування зустрічних однорідних вимог, коли зобов`язання сторін за договорами підлягають виконанню у різних валютах.
6. Велика Палата Верховного Суду постановляючи ухвалу про повернення вищезазначеної справи на розгляд до КГС обґрунтувала своє рішення тим, що КГС не навів обставин, необхідних для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16,відповідно до характеру спірних правовідносин, не вказав на неоднозначність або суперечливість таких висновків Великої Палати Верховного Суду, їх непослідовність чи неможливість застосування.
7. Водночас, частиною першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
8. Відповідно до положень статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
9. Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, щодо незалежності судових органів судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин.
10. Незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм і надається їм не для захисту власних інтересів, а в інтересах принципу верховенства права й усіх, хто прагне та очікує справедливості (пункт 10 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про місце судової влади та її відносини з іншими гілками влади в сучасних демократіях).
11. Відповідно до Коментаря до Кодексу суддівської етики, затвердженого Рішенням Ради суддів України №1 від 04 лютого 2016 року (далі - Коментар), зокрема до Преамбули Кодексу суддівської етики, однією з найважливіших категорій етики, що виражає моральні обов`язки судді стосовно держави, суспільства, конкретної людини, в інтересах якої здійснюється правосуддя, є професійний обов`язок, який має не тільки моральну, а й правову природу, оскільки містить у собі як обов`язок, передбачений правовими нормами, так і обов`язок перед суспільством, пов`язаний зі здійсненням професійної діяльності.
12. Таке суддівське сумління не тільки має оціночний характер, змушуючи суддю співвідносити свої дії і рішення з правовими приписами і нормами моралі, а й спонукає його діяти відповідно до внутрішнього переконання, протистояти зовнішньому впливу і тиску.
13. Коментуючи статтю 2 Кодексу суддівської етики (Суддя має уникати будь-якого незаконного впливу на його діяльність, пов`язану зі здійсненням правосуддя, та бути незалежним від своїх колег у процесі прийняття рішень) Рада суддів України, зокрема, зазначає, що незалежність судді від своїх колег у процесі ухвалення рішень означає свободу волевиявлення судді під час ухвалення судового рішення, яка має ґрунтуватися лише на загальних принципах відправлення правосуддя - верховенстві права, законності, незалежності суддів та підкоренні їх лише закону, а також на внутрішньому переконанні у правильності прийнятого суддею рішення. Якщо рішення приймається колегіальним складом суду, то воно має прийматися більшістю голосів, також без будь-яких зовнішніх впливів, виходячи лише із вищеозначених принципів правосуддя.
14. Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя (Монреаль, 1983 р.) визначає, що у процесі прийняття рішень судді є незалежними від своїх колег по суду та вищих посадових осіб. Жодна ієрархічна структура суддівства і жодна різниця у ранзі чи класі суддів ніяким чином не можуть ставати на перешкоді праву судді на вільне винесення вироку.
15. До міжнародних стандартів, які стосуються відправлення правосуддя, належить положення щодо відсутності правової відповідальності суддів за висловлену позицію у справі, якщо така позиція укладається в межі, передбачені законом. Зокрема, відповідно до пункту 5 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.
16. В Коментарі до статті 7 Кодексу суддівської етики (Суддя повинен старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки та вживати заходів для поглиблення своїх знань та вдосконалення практичних навичок) Рада суддів України зазначає, що під неупередженістю прийнято розуміти відсутність упередженості, безсторонність, об`єктивність, незацікавленість, нейтральність, універсальність підходів до будь-кого, незалежно від певних ознак; це прагнення до справедливості та відсутність особистих симпатій або антипатій, непідкупність, бездоганність, моральність.
17. Говорячи про неупередженість, слід зазначити про обов`язок судді здійснювати судочинство, не допускаючи впливу на нього сторонніх осіб та життєвих обставин, будь-яких інших суб`єктивних чинників, відсутність у нього заздалегідь сформованої думки щодо обставин справи та готовність сприймати інформацію об`єктивно, вирішуючи справу лише відповідно до закону на підставі фактично встановлених обставин, виходячи з власного внутрішнього переконання. Отже, безсторонній суд означає: позбавлений упередженості, незацікавлений, об`єктивний, безпристрасний, нейтральний.
18. В наукових дослідженнях принципу суддівської незалежності виділяють, серед іншого, такі ознаки принципу незалежності суддів, як незалежність як від зовнішнього впливу (від факторів, що знаходяться за межами судової системи), так і внутрішнього впливу (від факторів усередині самої судової системи) на процес прийняття суддею рішення по справі.
19. Незалежність від внутрішнього впливу (від факторів усередині самої судової системи) на процес прийняття суддею рішення по справі означає саме незалежність судді від думки та позиції інших колег, які суперечать внутрішньому переконанню судді.
20. Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомірного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно, з чийого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось, мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне бачення фактів та тлумачення чинного законодавства з дотриманням вимог процесуального закону.
21. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду КГС недвозначно висловив свою незгоду зі сформульованим Великою Палатою у справі № 914/3217/16 (постанова від 30 жовтня 2018 року) висновком: «оскільки у цій справі зобов`язання сторін за договорами кредитної лінії та договором банківського вкладу (депозиту) підлягають виконанню у різних валютах - євро та доларах США відповідно, такі вимоги не можна вважати однорідними з огляду на те, що євро та долар США (хоч і є грошовими коштами) є різними валютами, які згідно з умовами вказаних договорів не є рівнозначними».
22. Зокрема КГС зазначив:
«В свою чергу невідповідність курсової різниці однієї валюти до іншої не свідчить про неможливість часткового припинення зобов`язання, тобто часткового зарахування зустрічних однорідних вимог.
Слід звернути увагу, що якщо сторони відповідних зобов`язань, вимоги за якими зараховуються, дійшли взаємної згоди про зарахування грошових коштів у різних валютах, висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/3217/16, фактично, за відсутності законодавчого обмеження на це, унеможливлює реалізацію зарахування таких вимог, що не відповідає принципу цивільного права - «дозволено все, що не заборонено законом» (який, по суті, закріплено законодавцем, зокрема, у ст. ст. 203, 627 ЦК України).
Враховуючи викладене Суд вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (у постанові від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16), стосовно неможливості зарахування зустрічних однорідних вимог, коли зобов`язання сторін за договорами підлягають виконанню у різних валютах.»
23. Велика Палата Верховного Суду не є апеляційним/касаційним/наглядовим судом щодо КГС. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду та Велика Палата Верховного Суду є судами касаційної інстанції з рівнозначними процесуальними повноваженням при розгляді господарських справ в касаційному порядку. Саме тому законодавцем і запроваджені процесуальні механізми касаційного розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду у разі незгоди Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду з попередньо сформульованим правовим висновком Великої Палати Верховного Суду. На мою думку повернення Великою Палатою Верховного Суду справи на розгляд до КГС в такому разі можливе, якщо Велика Палата Верховного Суду встановить наявність зловживань зі сторони Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, які свідчать про невідповідність внутрішнього переконання суддів мотивам викладеним в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, наприклад, попередні випадки прийняття судових рішень у відповідності з раніше сформульованим правовим висновком Великої Палати Верховного Суду без висловлювання суддями окремої думки з цього приводу.
25. Таким чином, повертаючи справу на розгляд КГС з посиланням на відсутність підстав для відступу від раніше сформульованого Великою Палатою Верховного Суду правового висновку Велика Палата Верховного Суду опосередковано стримує розвиток права та наполягає на застосуванні КГС саме раніше сформульованого висновку, що на моє переконання може становити втручання у суддівську незалежність при прийнятті судового рішення по суті спору з огляду на ймовірну необхідність прийняття суддями судового рішення всупереч власному внутрішньому переконанню щодо правильного застосування норм права за конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на доводи КГС щодо необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені в ухвалі від 18 липня 2019 року, вважаю помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду про повернення справи для розгляду до КГС, оскільки справа підлягала прийняттю до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.
Суддя В. В. Пророк