У Х В А Л А

"04" вересня 2019 р. м. Чернігів справа № 927/740/19

Суддя Господарського суду Чернігівської області Книш Н.Ю., перевіривши матеріали позовної заяви вих. №14-3162вих.-19 від 29.08.2019

за позовом: Військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави

вул. Шевченка, 57, м. Чернігів, 14030

в особі позивача-1: Міністерства оборони України

пр-т. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168

позивача-2: Концерну «Військторгсервіс»

вул. Молодогвардійська, 28-А, м. Київ, 03151

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Фоміна Андрія Володимировича

АДРЕСА_1

про стягнення зобов`язання повернути нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Військовим прокурором Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» подано позов до Фізичної особи-підприємця Фоміна Андрія Володимировича про зобов`язання повернути філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» за актом приймання-передачі нерухоме майно у виді будівлі магазину «Молочний» площею 146,7 кв.м., що розташований за адресою: Чернігівська область, смт. Гончарівське, вул. Танкистів , 18 .

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що 01.07.2016 між Регіональним відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області та Фізичною особою підприємцем Фоміним Андрієм Володимировичем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно п. 10.1. договору його укладено на строк 2 роки 364 дні, тобто по 29 червня 2019 року. Прокурор стверджує, що балансоутримувач майна - Філія «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» поінформувала орендаря про припинення дії договору оренди у зв`язку із закінченням його строку, необхідність використання такого майна у власній виробничій діяльності, необхідність невідкладного звільнення орендованого майна та його передачі (докази додаються). Усупереч п. 1.1, 5.10, 10.1, 10.9, 10.10 договору, ст. 17, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 759, 763, 785 Цивільного кодексу України, відповідач утримуване нерухоме майно не повернув, приміщення будівлі магазину «Молочний» площею 146,7 кв.м., що розташований за адресою: Чернігівська область, смт. Гончарівське, вул. Танкістів 18 не звільнив, листи - вимоги проігнорував. Отже, прокурор вважає, що станом на момент підготовки та подачі позову ФОП Фомін А.В. за відсутності жодних правових підстав здійснює позадоговірне утримання та володіння державним майном.

В обґрунтування підстав представництва прокурора в суді, військовий прокурор Чернігівського гарнізону, посилаючись на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає, про наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади. Таким чином шкода, яка спричиняється Міністерству оборони України невиконанням зобов`язань, є безпосередньою шкодою інтересам держави.

При цьому, прокурор стверджує, що як Міністерство оборони України так і підпорядкований Концерн «Військторгсервіс» позовну роботу, спрямовану на повернення державного майна, не здійснює. Отже, орган державної влади належним чином не виконує свої обов`язки щодо контролю за своєчасністю та повнотою виконання відповідачем договірних зобов`язань, заходи щодо захисту інтересів держави в особі Міністерства оборони України при реальному їх порушенні не вживає.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви з наступних підстав.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 911/1805/18 ).

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Однак, при поданні позову військовим прокурором Чернігівського гарнізону не зазначено жодних причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду, не наведено належного та достатнього обґрунтування в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також визначені законом підстави для звернення до суду прокурора із зазначеним позовом, не подано доказів, що він звертався до органу, який представляє інтереси держави, та, що цей орган погодився на таке представництво.

Звертаючись до суду в інтересах держави, в тому числі в особі позивача-2 Концерну «Військторгсервіс», військовим прокурором Чернігівського гарнізону не обґрунтовано підстав представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Концерну «Військторгсервіс», який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, не зазначено жодних причин неможливості здійснення позивачем захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку.

Таким чином, прокурором не надано: доказів наявності підстав здійснення представництва інтересів держави; доказів, що орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави; доказів, що він звертався до органу, який представляє інтереси держави, та, що цей орган погодився на таке представництво.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що подана позовна заява вих.№14-3162вих.-19 від 29.08.2019 підлягає поверненню на підставі п.4 ч.5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що прокурором не визначено ціну позову та не наведено доказів на підтвердження вірного визначення ціни позову з огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

За таких обставин, керуючись ст. 53, 162, п.4 ч.5 ст.174, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву вих.№14-3162вих.-19 від 29.08.2019 повернути військовому прокурору Чернігівського гарнізону.

Додаток на 70 арк.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її підписання в порядку ст.256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://www.court.gov.ua. або в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.Ю.Книш