РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2019Справа № 910/7000/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Харчовик»

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

Приватного акціонерного товариства "Болградський виноробний завод"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3

про визнання недійсним свідоцтва та зобов`язання вчинити дії

Представники:

від позивача: ОСОБА_4

від відповідача 1: Фінагіна В.Б.

від відповідача 2: Самборська Ю.Л.

від третьої особи 1: ОСОБА_4

від третьої особи 2: ОСОБА_4

від третьої особи 3: ОСОБА_4 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Харчовик" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Приватного акціонерного товариства "Болградський виноробний завод" про визнання недійсним свідоцтва та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що знак за свідоцтвом України НОМЕР_2 не відповідає умовам надання правової охорони, встановленим абз.5 п.2 ст. 6, абз.2, 3 п.3 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", з огляду на що позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво України НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг повністю та зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг та здійснити про це публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність".

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зважаючи на наведені імперативні приписи пункту 4 ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дана справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.

За змістом ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

У вирішенні відповідного питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд з`ясовує, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення у даній справі таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Як зазначає позивач, співвласниками знаків для товарів і послуг за свідоцтвами НОМЕР_4 та НОМЕР_5, які на підставі ліцензійних договорів використовує у своїй господарській діяльності позивач, та наявністю яких обґрунтовані позовні вимоги щодо невідповідності знаку за оспорюваним свідоцтвом умовам надання правової охорони, є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з огляду на що, зважаючи на предмет та підстави позову, оскільки у даній справі будуть встановлюватись обставини, які можуть вплинути на права та обов`язки вказаної компанії, наявні підстави для залучення вказаних осіб як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 25.06.2019; залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надати суду матеріали заявки на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг НОМЕР_2 та виписку з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно свідоцтва України № НОМЕР_2.

20.06.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив та клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Відповідно до відзиву відповідач 1 заперечує проти позову з підстав відсутності схожості комбінованого знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_4, визнаного добре відомим знаку «ІНФОРМАЦІЯ_3» зі знаком за свідоцтвом № НОМЕР_2 , а тому останній не може вводити в оману щодо особи - виробника товару.

21.06.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

24.06.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

25.06.2019 електронною поштою від відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та заява про залучення до участі у справі співвідповідача. Аналогічні за змістом клопотання та заява 25.06.2019 були подані відповідачем 2 через відділ діловодства суду.

У підготовче засідання 25.06.2019 прибули представники позивача, відповідача 2, третьої особи 1, третьої особи 2 та третьої особи 3. Представники відповідача 1 в підготовче засідання не прибули, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши в підготовчому засіданні заяву відповідача 2 про залучення до участі у справі співвідповідача - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

З наведеної вище норми процесуального законодавства вбачається, що право визначення суб`єктного складу відповідачів у справі надано саме позивачу, однак, позивач заперечив проти залучення до участі у справі Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент» як співвідповідача, оскільки, у даній категорії спорів належним відповідачем є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України ( відповідач 1).

Зважаючи на зазначене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача 2 про залучення до участі у справі Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент» як співвідповідача.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду, у підготовчому засіданні 25.06.2019 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 09.07.2019.

01.07.2019 електронною поштою до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

04.07.2019 електронною поштою до суду від відповідача 2 надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент». Аналогічна за змістом заява, яка була надіслана засобами поштового зв`язку, надійшла до суду 09.07.2019.

05.07.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 09.07.2019 прибули представники сторін та третіх осіб.

Представник відповідача 2 подав заяву про залишення позову без розгляду. Представник позивача подав письмові заперечення .

Розглянувши заяву відповідача 2 про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи заяву про залишення позову без розгляду, відповідач 2 вказує на те, що відомості щодо представника позивача - адвоката ОСОБА_5 не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, а отже, він був позбавлений права підписувати позовну заяву, що була подана від імені та в інтересах ПрАТ «Харчовик».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Згідно з ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність ".

Положеннями статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Так, матеріали справи № 910/7000/19 містять копію довіреності № б/н від 15.03.2017, яка видана генеральним директором ПрАТ «Харчовик» - І.І. Маркушевським. Зазначеною довіреністю уповноважено ОСОБА_5 здійснювати представництво ПрАТ «Харчовик», зокрема, в господарських судах. Строк дії довіреності - до 15.03.2020 включно.

Також, до позовної заяви представником позивача додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія НОМЕР_8 від 22.03.2018.

Так, представником позивача надано належні докази на підтвердження його повноважень здійснювати представництво ПрАТ «Харчовик» у справі № 910/7000/19, зокрема і підписувати позов. Разом з тим, у матеріалах даної справи відсутні докази про визнання свідоцтва адвоката № НОМЕР_8, виданого ОСОБА_5 недійсним або скасованим у порядку передбаченому законом.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача 2 про залишення позову без розгляду.

Розглянувши в підготовчому засіданні заяву відповідача 2 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент» суд зазначає наступне.

За змістом ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

У вирішенні відповідного питання щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд з`ясовує, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Обґрунтовуючи заяву, відповідач 2 вказує на те, що, з огляду на предмет спору у даній справі, оскільки, Державне підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент» здійснює отримання заявок, виготовлення висновків за результатами проведення формальної та кваліфікаційної експертизи, рішення у справі № 910/7000/19 може вплинути на права та обов`язки зазначеної особи.

Так, суд зазначає, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним свідоцтва. Повноваженнями щодо внесення змін до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним свідоцтва та здійснення про це публікації в офіційному бюлетені "Промислова власність" наділене Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, яке є відповідачем 1 у справі. Разом з тим, відповідачем 2 не обґрунтовано, яким чином рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки Державнеого підприємства «Український інститут інтелектуальної власності «Укрпатент», зокрема, якими правами/обов`язками буде наділено вказану особу/змінено її права чи обов`язки/позбавлено прав чи обов`язків відносно предмету спору за наслідками розгляду спору у даній справі, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про залучення третьої особи судом відмовлено.

Розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача 2 про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що зупинення провадження у справі - тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Обґрунтовуючи клопотання про зупинення провадження у справі, відповідач 2 зазначає, що у провадженні Одеського апеляційного суду знаходиться справа № 522/12935/17 за позовом ПрАТ «Болградський виноробний завод» до ПрАТ «Харчовик», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про, зокрема, скасування рішення Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 19.12.2016 та усунення перешкод в користуванні знаком « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Враховуючи, що зазначена справа є пов`язаною зі справою № 910/7000/19 та в межах її розгляду будуть встановлюватися факти, що мають значення для правильного вирішення справи № 910/7000/19, провадження у справі № 910/7000/19 має бути зупиненим до набрання законної сили рішенням у справі № 522/12935/17.

Однак, суд зазначає, що зібрані у справі № 910/7000/19 докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі, відтак, відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи № 910/7000/19, тому, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача 2 про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 30.07.2019.

16.07.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо відзиву відповідача 1.

У підготовче засідання 30.07.2019 прибули представники сторін та третіх осіб.

Представник відповідача 2 подав заяву про залишення позову без розгляду. Представник позивача подав письмові заперечення.

Розглянувши заяву відповідача 2 про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

У заяві про залишення позову без розгляду відповідач 2 посилається на ті ж обставини, що і в заяві, яка була подана ним у підготовчому засіданні 09.07.2019. Однак, до зазначеної заяви відповідач 2 додає лист Національної асоціації адвокатів України, Ради адвокатів України (відповідь на запит № 3 від 09.07.2019), у якому вказано, що станом на 15.07.2019 відомості стосовно ОСОБА_5 в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні і адміністраторами Першого рівня бази даних ЄРАУ не вносилися.

Так, суд зазначає, що представником позивача надано належні докази на підтвердження його повноважень здійснювати представництво ПрАТ «Харчовик» у справі № 910/7000/19, зокрема і підписувати позов. Разом з тим, відповідачем 2 не надано доказів, які б підтверджували, що свідоцтво адвоката № НОМЕР_8 є недійсним або скасованим у порядку передбаченому законом, тому, відсутні підстави для залишення позову без розгляду в порядку п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що, у задоволенні заяви відповідача 2 про залишення позову без розгляду судом відмовлено.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 06.08.2019.

У підготовче засідання 06.08.2019 прибули представники сторін та третіх осіб.

Представник відповідача 2 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позову з таких підстав: ОСОБА_5 не набув права на заняття адвокатською діяльністю; у позивача не було права на звернення до суду, оскільки за ліцензійними договорами лише ліцензіат та ліцензіар 2 мали право подавати позов; поданий позивачем висновок експерта викликає сумнів у його правильності.

У підготовчому засіданні 06.08.2019 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.09.2019.

14.08.2019 до відділу діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач підтримує заявлені позовні вимоги.

У судове засідання 03.09.2019 прибули представники сторін та третіх осіб.

У судовому засіданні 03.09.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками знаків для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_3» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» за свідоцтвами України НОМЕР_4 від 17.05.2004 та НОМЕР_5 від 27.02.2012, які зареєстровані для товарів 33 класу МКТП (знаки за свідоцтвами № НОМЕР_4 та НОМЕР_5 ) та для послуг 35 класу МКТП (знак за свідоцтвом № НОМЕР_4 ).

Судом встановлено, що 10.11.2014 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ліцензіар), Публічним акціонерним товариством «Цюрупинське» (ліцензіат 1) та Приватним акціонерним товариством «Харчовик» (ліцензіат 2) укладено ліцензійний договір №5/14 (далі - Ліцензійний договір 1), відповідно до якого ліцензіар на строк дії даного договору надає ліцензіату 1 та ліцензіату 2 ліцензії на право використання в тому числі знаку для товарів і послуг за свідоцтвом № НОМЕР_5 від 27.02.2012, а саме ліцензіату 2 надається виключна ліцензія для ексклюзивної реалізації алкогольної продукції, виробленої ліцензіатом 1 та позначеною знаками для товарів і послуг ліцензіара на території України та за її межами тощо.

Судом встановлено, що 22.03.2016 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ліцензіар), Приватним акціонерним товариством «Харчовик» (ліцензіат 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алколайн» (ліцензіат 2) укладено ліцензійний договір №22/03-16 (далі - Ліцензійний договір 2), відповідно до якого ліцензіар на строк дії даного договору надає ліцензіату 1 та ліцензіату 2 ліцензії на право використання в тому числі знаку для товарів і послуг за свідоцтвом НОМЕР_4 від 17.05.2004 та НОМЕР_5 від 27.02.2012, а саме ліцензіату 1 надається невиключна ліцензія для виробництва алкогольної продукції, позначеної знаками для товарів і послуг ліцензіара та наступної реалізації на території України.

Пунктом 6.1. Ліцензійного договору 2 в редакції додаткової угоди від 09.10.2018 передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У разі відсутності в ліцензійному договорі умови про територію, на яку поширюються надані права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, дія ліцензії поширюється на територію України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1109 Цивільного кодексу України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1110 Цивільного кодексу України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України від 19.12.2016 визнано знак «ІНФОРМАЦІЯ_3» добре відомим в Україні відносно Приватного акціонерного товариства «Харчовик», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для товарів 33 класу МКТП «вина; шампанське (вина ігристі); коньяк (бренді)» станом на 31.12.2014.

З матеріалів справи, а саме з виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відносно свідоцтва НОМЕР_2 станом на 18.06.2019 вбачається, що 10.01.2018 за наслідками розгляду заявки № m201612574 від 07.06.2016 було зареєстровано комбінований знак для товарів і послуг, який складається зі словесної частини «ІНФОРМАЦІЯ_3» та зображувального елементу, для товарів 33 класу МКТП та видано свідоцтво № НОМЕР_2, про що 10.01.2018 було здійснено публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» № 1/2018.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що знак за свідоцтвом України № НОМЕР_2 не відповідає умовам надання правової охорони, встановленим абз.5 п.2 ст. 6, абз.2, 3 п.3 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", а саме знак відповідача 2 є схожим настільки, що його можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні, знаком, визнаним добре відомим, а також є таким, що може ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу. З огляду на наведене позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво України НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг повністю та зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг та здійснити про це публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Так, як зазначає позивач, він у тому числі звернувся до суду за захистом свого права як співвласника добре відомого на території України знака «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Так, як встановлено судом, рішенням Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України від 19.12.2016 визнано знак «ІНФОРМАЦІЯ_3» добре відомим в Україні відносно Приватного акціонерного товариства «Харчовик», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для товарів 33 класу МКТП «вина; шампанське (вина ігристі); коньяк (бренді)» станом на 31.12.2014.

Крім того, відповідно до пунктів 2.7. Ліцензійних договорів 1 та 2, якщо треті особи порушують право власності на знаки, то ліцензіат і ліцензіар 2 мають право як спільно, так і окремо заявляти свої претензії до порушника або подавати позов до суду.

Так, відповідач 2 зазначав про відсутність у позивача за Ліцензійними договорами 1 та 2 права на звернення до суду за захистом прав інтелектуальної власності, оскільки таке право за договорами надано ліцензіату і ліцензіару 2.

Позивач, заперечуючи проти таких доводів, вказував на технічну описку, оскільки серед сторін договору взагалі немає такої сторони як ліцензіар 2, а тому умови Ліцензійних договорів 1 та 2 слід розуміти таким чином, що позивачу надане право на звернення до суду.

Суд зазначає, що третіми особами, які за умовами Ліцензійних договорів 1 та 2 є ліцензіатом (співвласниками) не надано будь-яких заперечень щодо зазначених доводів позивача.

За наведених обставин, а також враховуючи факт звернення позивачем до суду за захистом його прав на добре відомий знак , суд доходить висновку, що позивачем доведено наявність у нього охоронюваного законом інтересу для звернення з позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються Господарським кодексом України та іншими законами.

До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами (ч. 2 ст. 154 ГК України).

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 ГК України та ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Відповідно до ст. 492 ЦК України, торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом (ч. 1 ст. 157 ГК України, ч. 1 ст. 494 ЦК України).

Згідно з п. 3 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» від 23.12.1993 відповідність знаків умовам їх реєстрації визначається згідно з законодавством, що діяло на дату подання заявки.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відносно свідоцтва НОМЕР_2 станом на 18.06.2019, заявку на реєстрацію комбінованого знаку для товарів і послуг, який складається зі словесної частини «ІНФОРМАЦІЯ_3» та зображувального елементу, № m201612574 було подано 07.06.2016.

Таким чином, на дату подання заявки № m201612574 чинною була редакція Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 09.04.2015, що залишається чинною на дату розгляду справи.

Відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» в редакції від 09.04.2015, правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, вимогам Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 6 «Підстави для відмови в наданні правової охорони» Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» в редакції від 09.04.2015, згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону позначення, які, зокрема, є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг; знаками інших осіб, якщо ці знаки охороняються без реєстрації на підставі міжнародних договорів, учасником яких є Україна, зокрема знаками, визнаними добре відомими відповідно до статті 6 bis Паризької конвенції про охорону промислової власності (ч. 3 ст. 6 «Підстави для відмови в наданні правової охорони» Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» в редакції від 09.04.2015).

Позивачем було надано висновок експерта №161 за результатами проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності від 14.06.2019, складений судовим експертом Жилою Богданом Володимировичем, відповідно до якого експерт дійшов наступних висновків:

- словесний елемент «ІНФОРМАЦІЯ_3» у складі знака для товарів і послуг за свідоцтвом НОМЕР_4 має самостійну розрізняльну здатність;

- відносно всіх товарів 33 класу МКТП, зазначених у свідоцтві України НОМЕР_2 знак для товарів і послуг за вказаним свідоцтвом є схожим зі знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_4 настільки, що їх можна сплутати;

- відносно всіх товарів 33 класу МКТП, зазначених у свідоцтві України НОМЕР_2, знак для товарів і послуг за вказаним свідоцтвом є схожим зі знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_5 та добре відомим в Україні знаком «ІНФОРМАЦІЯ_3» настільки, що їх можна сплутати;

- при використанні щодо наведених у свідоцтві України НОМЕР_2 товарів 33 класу МКТП знак для товарів і послуг за вказаним свідоцтвом може вводити в оману щодо особи виробника товарів.

За змістом ст. 101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За змістом ст. 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 104 ГПК України).

Оцінюючи висновок експерта №161 за результатами проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, складений судовим експертом Жилою Богданом Володимировичем, суд вважає, що зазначений висновок містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи. У той же час, висновок експерта складений кваліфікованим атестованим судовим експертом Жилою Богданом Володимировичем, який має вишу юридичну (освітній рівень «спеціаліст») та вищу спеціальну освіту у сфері інтелектуальної власності (освітній рівень «спеціаліст»), статус патентного повіреного України (реєстраційний номер 299), кваліфікацію судового експерта з проведення експертиз за спеціальністю: 13.6 «Дослідження, пов`язані з комерційними (фірмовими) найменуваннями, торговельними марками (знаками для товарів і послуг), географічними зазначеннями», 13.4 «Дослідження, пов`язані з промисловими зразками» (Свідоцтво № 1065 видане Міністерством юстиції України 26.02.2010 і дійсне до 30.01.2022), стаж експертної роботи з 2006 року, стаж роботи в галузі права інтелектуальної власності з 2000 року.

У висновку зазначено, що експерт обізнаний про відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтею 384 Кримінального кодексу України, а також про те, що висновок експерта підготовлений у господарській №910/7000/19.

За таких обставин висновок експерта №161 за результатами проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, складений судовим експертом Жилою Богданом Володимировичем, приймається судом як належний та допустимий доказ.

Заперечення відповідача 2 щодо того, що висновок експерта №161 за результатами проведення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, складений судовим експертом Жилою Богданом Володимировичем, викликає сумнів у його правильності, судом не приймаються з огляду на таке.

Відповідач 2 стверджує, що під час відповіді експерта на перше питання щодо розрізняльної здатності не було враховано факти використання досліджуваного знака його власниками.

У висновку зазначено, що розрізняльна здатність є невід`ємною ознакою торгівельної марки, за відсутності якої вона не спроможна виконувати свою індивідуалізуючи функцію - відрізнити товари або послуги одних осіб, від товарів або послуг інших осіб.

Так, під час надання відповіді на перше питання, експертом було проаналізовано знак на відповідність ознакам як позначень, що не мають розрізняльної здатності, а саме досліджено наступні допоміжні питання: дослідження розрізняльної здатності знака за свідоцтвом України № НОМЕР_4; дослідження описовості знака за свідоцтвом України № НОМЕР_4 (чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на вид товарів або послуг?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на якість товарів або послуг?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на склад товарів або послуг?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на кількість товарів?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на властивості та/або призначення товарів?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на цінність?; чи складається знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4 з позначень, які вказують на місце і час виготовлення чи збуту товарів та/або видових назв підприємств?)

При цьому, експертом зазначено, що при дослідженні знаків на предмет наявності у їх складі позначень, що вказують на той чи інший показник, функції або призначення товарів чи послуг, стосовно яких заявлені (зареєстровані) знаки, необхідно виходити з того, що такі вказівки обов`язково мають бути прямими, повинні мати безпосередній та конкретний характер. Так, в якості прикладу дійсно описового позначення, тобто такого, що містить безпосередню вказівку на географічне місце виготовлення товару, методичне джерело наводить позначення «Made in GDR» («зроблено в НДР»). При цьому, наявність у складі знака за свідоцтвом України № НОМЕР_4 наведеного у називному відмінку слова «Болград», за відсутності інших словесних елементів, безпосередньо вказує виключно на назву населеного пункту, а не на те, що маркований знаком товар походить з цього населеного пункту або цей населений пункт використовується для виробництва товару.

Для того, щоб визнати даний знак описовим, експертом у висновку зазначено, що необхідні додаткові розмірковування про те, що: знак заявлений або використовується для певного товару - вина; вино може виготовлятись у місті Болграді. Безпосередньо, без додаткових роздумів, така інформація може випливати, наприклад, зі словосполучень «зроблено в Болграді», або «вино з Болграда», «болградське вино» тощо, проте не з окремо взятого слова «ІНФОРМАЦІЯ_3», наведеного на зображенні знака за свідоцтвом України № НОМЕР_4. Таким чином, єдиний словесний елемент «ІНФОРМАЦІЯ_3» досліджуваного знака, є сугестивним (асоціативним, навідним), однак не описує безпосередньо характеристики товару або послуги.

Також відповідач 2 зазначає, що твердження експерта стосовно того, що основними ознаками добре відомого знака «ІНФОРМАЦІЯ_3» є фонетичні та смислові, а не графічні ознаки є необгрунтованими.

Як вбачається з висновку, експертом зазначено: згідно з методичним джерелом: «Якщо порівнювані позначення виконані так званими «стандартними» шрифтами (на наш погляд більш точний термін використовують американці - «друковані знаки»), безумовно на перший план висуваються фонетичні та семантичні ознаки. У цих випадках графічні ознаки практично не впливають на розрізняльну здатність, а отже й не відіграють помітної ролі у змішуванні позначень», а як наслідок, експерт дійшов обгрунтованого висновку про те, що основними ознаками добре відомого знака «ІНФОРМАЦІЯ_3» є, насамперед, фонетичні та смислові, а не графічні.

В той же час, суд наголошує на тому, що відповідачем 2 зі своєї сторони не надано висновку експерта із висновками, що відрізняються від тих висновків, що надані експертом Жилою Б.В.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що на дату подання заявки m201612574 від 07.06.2016 комбінований знак для товарів і послуг, який складається зі словесної частини «ІНФОРМАЦІЯ_3» та зображувального елементу, не відповідав умовам надання правової охорони, встановленим ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», у зв`язку з чим наявні підстави для визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг НОМЕР_2 від 10.01.2018 недійсним.

Інші доводи відповідача 2 не спростовують висновків суду щодо невідповідності знака для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_2 від 10.01.2018 умовам надання правової охорони.

З огляду на наведене, вимоги Приватного акціонерного товариства "Харчовик" в частині визнання недійсним визнання свідоцтва на знак для товарів і послуг НОМЕР_2 від 10.01.2018 підлягають задоволенню.

За змістом приписів п.п. а), в) ч.1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» в редакції від 09.04.2015 свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони або видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними установа (центральний орган виконавчої влади з питань правової охорони інтелектуальної власності відповідно до ст. 1 вказаного закону) повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені.

Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, зокрема і на підставі ч. 4 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки.

Відповідно до п. 2.3. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002 р. № 10, у процесі ведення реєстру до нього вносяться, в тому числі, відомості щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково, які в силу п. 1.3. вказаного Положення Державна служба інтелектуальної власності України публікує в офіційному бюлетені «Промислова власність».

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади державної системи правової охорони інтелектуальної власності» від 23 серпня 2016 № 585, Кабінет Міністрів України постановив: ліквідувати Державну службу інтелектуальної власності, поклавши на Міністерство економічного розвитку і торгівлі завдання і функції з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності; установити, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі є правонаступником Державної служби інтелектуальної власності, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно п. 1 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459 "Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі", з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 585 (далі - Положення), Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (Мінекономрозвитку) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері інтелектуальної власності.

Відповідно до п.п. 47-1, 47-2, 47-4, 47-7, 47-9 п. 4 Положення, Мінекономрозвитку відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

організовує в установленому порядку проведення експертизи заявок на об`єкти права інтелектуальної власності, видає патенти/свідоцтва на об`єкти права інтелектуальної власності;

здійснює державну реєстрацію об`єктів права інтелектуальної власності, проводить реєстрацію договорів про передачу прав на об`єкти права інтелектуальної власності, що охороняються на території України, ліцензійних договорів;

веде державні реєстри об`єктів права інтелектуальної власності;

організовує інформаційну та видавничу діяльність у сфері інтелектуальної власності;

видає офіційні бюлетені з питань інтелектуальної власності.

За наведених обставин, у зв`язку з задоволенням вимог про визнання свідоцтва НОМЕР_2 від 10.01.2018 недійсним, позовні вимоги позивача про зобов`язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним свідоцтва України НОМЕР_2 від 10.01.2018 та здійснити про це публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача 2.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним свідоцтво України № НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг.

3. Зобов`язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (01008 , м. Київ , вул. Михайла Грушевського, 12/2; ідентифікаційний код: 37508596) внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_2 на знак для товарів і послуг та здійснити про це публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність».

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Болградський виноробний завод» (68702, Одеська обл., Болградський район, м. Болград, вул. Болгарських ополченців, 99; ідентифікаційний код: 00411938) на користь Приватного акціонерного товариства "Харчовик" (68702, Одеська обл., Болградський район, м. Болград, вул. Заводська, 34; ідентифікаційний код: 20925875) судовий збір у розмірі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 13.09.2019

Суддя Ю.В. Картавцева