УХВАЛА

27 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/24263/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицької Н. О. - головуючого, Могила С. К., Случа О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви Публічного акціонерного товариства "Азот"

про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1) Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа",

2) Публічного акціонерного товариства "Азот",

3) Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг,

2) Державне підприємство "Енергоринок",

про визнання договору недійсним,

за участю представників:

позивача - Клименка Є. С. (представник за довіреністю від 29.12.2018),

відповідача - не з`явилися,

заявника/відповідача - 2- Іванова П. О. (адвокат),

відповідача - 3 - не з`явилися,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 1 - не з`явилися,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 2 - Калініна М. В. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі - ПрАТ "ХК "Енергомережа"), Публічного акціонерного товариства "Азот" (далі - ПАТ "Азот"), Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (далі - ПАТ "Черкасиобленерго") про визнання недійсним договору про переведення боргу від 23.01.2015 № 18-500 (далі - договір № 18-500).

Позовні вимоги аргументовано тим, що договір № 18-500 укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави. Крім того, зазначений договір укладено із порушенням вимог законодавства, а саме статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28 (далі - ПКЕЕ); оскільки у цьому договорі змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію, такий договір необхідно визнати недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.03.2017 у справі № 910/24263/16 (суддя Турчин С. О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий - Яковлєв М. Л., судді Чорна Л. В., Разіна Т. І.) від 13.06.2017, позовні вимоги задоволено, визнано недійсним договір № 18-500, укладений між ПАТ "Азот", ПрАТ "ХК "Енергомережа" і ПАТ "Черкасиобленерго".

Судові рішення обґрунтовано тим, що зміст договору № 18-500 суперечить положенням статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3 ПКЕЕ.

Крім цього, суди дійшли висновку, що НАБУ як орган, створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду з позовом у цій справі з огляду на імперативні положення Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", а також на виконання покладених на нього завдань та (або) обов`язків.

Водночас суди визнали безпідставними доводи позивача, що спірний правочин порушує інтереси держави, а також про наявність умислу сторін договору щодо зазначеного порушення.

Вищий господарський суд України постановою від 22.08.2019 задовольнив касаційну скаргу НАБУ на постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017, змінив в мотивувальній частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2017 у справі № 910/24263/16, виклав мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності у НАБУ повноважень для звернення до суду з позовом у цій справі, а також із тим, що зміст спірного договору суперечить положенням статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та пункту 6.3 ПКЕЕ.

Водночас суд касаційної інстанцій зауважив, що попередні судові інстанції не звернули уваги на зміст Закону України "Про електроенергетику", який свідчить, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб`єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії та енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому, безперечно, є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядку розрахунків за поставлену електричну енергію суперечить інтересам держави та суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб`єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення енергетичної безпеки України, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії.

Завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину щодо переведення боргу полягала у тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунка енергопостачальника зі спеціальним режимом використання та уникнути у такий спосіб перерахування коштів із такого поточного рахунка за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призведе до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

Вищий господарський суд України дійшов висновку, що наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу у спірних правовідносинах і суперечність мети спірного договору інтересам держави і суспільства та прагнули настання таких протиправних наслідків.

04.07.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла заява ПАТ "Азот" про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16, подана заявником 03.07.2019.

Зазначену заяву із посиланнями на положення пункту 1 частини 3 статті 320 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) аргументовано тим, що 05.06.2019 Другий сенат Конституційного Суду України розглянувши справу № 3-234/2018 (3058/18) за конституційною скаргою Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", прийняв рішення № 4-р(ІІ)/2019, відповідно до якого визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VІІ, згідно з яким НАБУ надається право "за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України".

Відповідно, встановлена Конституційним Судом України у рішенні від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 неконституційність пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VІІ, положення якого застосували суди при розгляді справи № 910/24163/16, є виключною обставиною та підставою для перегляду постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у цій справі.

Державне підприємство "Енергоринок" у письмових поясненнях просить відмовити у задоволенні заяви ПАТ "Азот", оскільки пункт 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VІІ втратив чинність лише 05.06.2019, а до того мав юридичну силу.

У відзиві на заяву ПАТ "Черкасиобленерго" просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що судове рішення у справі № 910/24263/16 набрало законної сили та виконано, тому положення пункту 1 частини 3 статті 320 ГПК України, на яке посилається ПАТ "Азот", у цьому разі не може бути застосовано.

У письмових пояснення Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Комісія) просить відмовити у задоволенні заяви ПАТ "Азот" про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у цій справі, оскільки, на думку Комісії, ПАТ "Азот" намагається маніпулювати фактами щодо встановленого порушення на ринку електричної енергії, адже заміна особи, яка має право звертатися до суду з позовом про визнання угоди незаконною, нівелює факт правопорушення, вчиненого відповідачем. Крім цього, Комісія звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/4473/17 .

У письмових поясненнях НАБУ просить у задоволенні заяви відмовити, наголошуючи, що пункт 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VІІ втратив чинність лише 05.06.2019, а до того мав юридичну силу. Крім цього, у додаткових поясненнях НАБУ зауважує, що рішення у цій справі не підлягало примусовому виконанню, а тому є виконаним із 13.06.2017, тобто із дати набрання законної сили таким судовим рішенням. Також позивач зауважує, що на підставі наказів Господарського суду міста Києва від 01.10.2018 у справі № 910/7448/17 НАБУ визнало кредитором ПрАТ "ХК "Енергомережа" на загальну суму 21 732,73 грн, з яких 551,20 грн - судові витрати, понесені у справі № 910/24263/16. Отже, на думку позивача, постанову Вищого господарського суду України від 22.08.2017 повністю виконано, що унеможливлює її перегляд за виключними обставинами та скасування.

Згідно з ухвалою Касаційного господарського суду від 08.07.2019 прийнято заяву ПАТ "Азот" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16 за виключними обставинами; відкрито провадження; призначено розгляд заяви у судовому засіданні на 25.07.2019.

25.07.2019 у судовому засіданні суд оголосив перерву до 08.08.2019, про що під розписку проінформовані учасники справи, які були присутніми; інші учасники справи, які не були присутніми, про наступне судове засідання у справі № 910/24263/16 повідомлені ухвалою Касаційного господарського суду від 25.07.2019.

08.08.2019 у судовому засіданні представник ПАТ "Азот" - адвокат Мандригеля Р. С. подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на положення пункт 5 статті 302 ГПК України.

В обґрунтування наявності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати заявник акцентував, що виключною правовою проблемою є можливість перегляду остаточного судового рішення для виправлення судової помилки із застосуванням інституту перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, зокрема у зв`язку з визнанням згідно з рішенням Конституційного Суду України неконституційності окремого положення закону, застосованого судом при вирішенні справи та прийнятті остаточного судового рішення.

Заявник, повторюючи доводи, викладені у заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16 за виключними обставинами, аналізуючи відзиви на цю заяву, зауважив, що на його думку, у разі встановлення Конституційним Судом України неконституційності правового акта чи його окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, визначальним є не момент втрати таким актом чи його положенням чинності, а можливість урахувати висновки Конституційного Суду України про неконституційність (конституційність) правового акта чи його окремого положення для виправлення судової помилки.

Крім цього, заявник зазначив, що передача справи № 910/24263/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду потрібна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, адже на час розгляду заяви є ще 18 аналогічних господарських справ.

Представники НАБУ та ДП "Енергоринок" заперечили проти передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Розглянувши клопотання ПАТ "Азот" про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, судова колегія касаційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини 5 статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо наявності проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язку) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною 5 статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключність правової проблеми необхідно оцінювати з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже виникли, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики з питань, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можна кваліфікувати як виключну правову проблему, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами, ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Верховний Суд, оцінивши доводи ПАТ "Азот", дійшов висновку, що ця справа не містить виключної правової проблеми і передача її на розгляд Великої Палати Верховного Суду не є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, наведені заявником, не містять належного обґрунтування наявності правової проблеми у цій справі саме у застосуванні відповідних норм права, зокрема положень ГПК України щодо перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами; не аргументовано, як саме вирішення наявної, на думку заявника, у цій справі правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. Зауваження про наявність 18 аналогічних господарських справ не можна вважати посиланням на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що суди сформулювали різну правову позицію при вирішенні справ, правовідносини в яких є подібними.

Більш того, аналіз судової практики свідчить про єдність підходів у застосуванні норм права, яка регулює порядок перегляду судового рішення за виключними обставинами (ухвали Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 820/2462/17, від 14.08.2019 у справі № 818/1807/18).

За результатами розгляду заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16 у зв`язку з виключними обставинами Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї заяви з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 320 ГПК України підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, зокрема, є: встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Колегія суддів зазначає, що перегляд судового рішення за виключними обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин та є можливою лише за умови, коли рішення суду ще не виконано.

Тобто під час розгляду заяви про перегляд справи за виключними обставинами суди повинні встановити наявність обставин щодо невиконання або, навпаки, виконання судового рішення, яке є предметом перегляду. При цьому наявність фактів виконання судового рішення виключає можливість його перегляду на підставі пункту 1 частини 3 статті 320 ГПК України.

Як убачається із матеріалів справи, предметом позову у цій справі є матеріально - правова вимога про визнання недійсним правочину, укладеного, на думку позивача, з порушенням положень статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 ПКЕЕ; оскільки у договорі змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію, такий договір необхідно визнати недійсним.

Судовими рішеннями, задоволено позовні вимоги, визнано недійсним договір № 18-500, укладений між ПАТ "Азот", ПрАТ "ХК "Енергомережа" і ПАТ "Черкасиобленерго".

Згідно зі статтями 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За змістом статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рябих проти Росії"). Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

У статті 85 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017 і на дату ухвалення судових рішень у цій справі) визначено, що рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до статті 105 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017 і на дату ухвалення судових рішень у цій справі) постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Статтею 111-11 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017 і на дату ухвалення судових рішень у цій справі) визначено, що постанова касаційної інстанції набирає сили з дня її прийняття.

Набрання законної сили рішення суду виражає правову визначеність акта правосуддя та свідчить про його остаточність, обов`язковість та преюдиційність.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2017 у справі № 910/24263/16, яке, як зазначалося вище, вже було переглянуто судами апеляційної та касаційної інстанцій, залишено без змін, тобто набрало законної сили.

Слід зауважити, що частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом статті 236 цього Кодексу нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з частиною 3 статті 207 ГК України виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення.

Із викладеного убачається, що прийнявши рішення у цій справі шляхом задоволення позову господарські суди встановили факт відсутністі прав і обов`язків та юридичних наслідків у певного кола осіб, а також припинення зобов`язання сторін із моменту укладення договору, який визнано недійсним. При цьому наказу на виконання такого рішення господарський суд не видає і виконавче провадження за цим рішенням не здійснюється (за винятком рішення у частині розподілу судових витрат), тому рішення про визнання договору недійсним є виконаним із моменту набрання ним законної сили.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для розгляду заяви ПАТ "Азот" про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у цій справі, адже факт виконання судового рішення виключає можливість його перегляду на підставі пункту 1 частини 3 статті 320 ГПК України.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне акцентувати, що обставини, на які посилається заявник як на виключні, не можуть вплинути на спірні правовідносини у цій справі, оскільки ці правовідносини виникли до прийняття Конституційним Судом України рішення від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 у справі № 3-294/2018 (3058/18).

Так, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019, за наявності підстав, передбачених законом, НАБУ надається право подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), № 3/690-97 частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини 2 рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 у справі № 3-294/2018 (3058/18) положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VII втратило чинність з 05.06.2019 та зворотної сили не має.

Слід зауважити, що згідно з частиною 3 статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку, що положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VII мали юридичну силу як на час подання позовної заяви, так і на час подання апеляційної скарги та касаційних скарг ПАТ "Азот", ПрАТ "ХК "Енергомережа", НАБУ на постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 у справі № 910/24263/16.

Крім цього, слід зауважити, що постанову Вищого господарського суду України у цій справі, яку просить переглянути заявник за виключними обставинами, прийнято 22.08.2017, тобто на час прийняття цього рішення діяли положення пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 № 1698-VII, зміни в законодавстві відбулися після прийняття зазначеної постанови, а у Рішенні Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019 у справі № 3-294/2018 (3058/18) не зазначено про надання зворотної сили/дії пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Відповідно до частин 3 - 4 статті 325 ГПК України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Зважаючи на викладене, підстав для розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами не має, тому у її задоволенні слід відмовити.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні зазначеної заяви, а також ураховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з поданням такої заяви, суд покладає витрати зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами на заявника.

Керуючись статтями 129, 320, 325 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Азот" про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16.

Постанову Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у справі № 910/24263/16 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ