РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.09.2019Справа № 910/7941/19
За позовом Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»

до відповідача Державне агентство резерву України

про стягнення 14119,56 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Без виклику учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Конотопський авіаремонтний завод "АВІАКОН" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 14119,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе за договором № 10/1/211-06 від 10.02.2006 зобов`язання по оплаті послуг зі зберігання за ІІ півріччя 2018 року, в зв"язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 14119,56 грн.

Ухвалою суду від 24.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/7941/19, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

23.07.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, посилаючись на неможливість зареєструвати кредиторську заборгованість перед позивачем в Державній казначейській службі України.

05.08.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, посилаючись на ту обставину, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для невиконання взятих на себе договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

10.02.2006 між Державним комітетом з державного матеріального резерву (Комітет) та Державним підприємством «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (Зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №10/1/211-06, за яким зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках/, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою ) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1 (п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.1. - 2.2. договору, зберігач зобов`язаний вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду; закладати на відповідальне зберігання цінності, передбачені номенклатурою. Цінності, що закладаються на зберігання повинні відповідати стандартам та технічним умовам.

Відповідно до п. 2.3. - 2.6. договору, зберігач зобов`язаний надсилати комітетові акти форми №1 протягом п`яти робочих днів з моменту здійснення операцій; відшкодовувати втрату, нестачу цінностей та їх пошкодження з використанням продукції відповідного асортименту і належної якості у 5-денний термін після виявлення втрати,нестачі або пошкодження; проводити відпуск цінностей тільки за нарядами комітету впродовж 30 днів з дати оформлення наряду; проводити освіження та заміну цінностей на продукцію аналогічного асортименту і якості самостійно без залучення додаткових коштів з поданням комітетові акту форми №1 протягом 3 робочих днів після здійснення операцій.

Відповідно до п. 2.7. договору, зберігач зобов`язаний щороку подавати комітетові: станом на 1 січня - звіт форми №12 до 20 січня наступного за звітним року; станом на 1 липня - інформацію про результати перевірки якості та умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом до 10 серпня кожного року.

Відповідно до п. 2.8. договору, зберігач щороку разом з річним звітом форми №12 зобов`язаний подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік.

Відповідно до п. 3.1. - 3.3. договору, комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі; оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово - відпускними цінами, що діють на час закладення на основі попередньо укладеного договору закладення цінностей мобілізаційного резерву; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан.

Пунктами 4.1. - 4.4. договору визначено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України; відшкодування витрат ( з урахуванням податку на додану вартість ) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами ( узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). У разі коли комітет визнає за можливе відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року; оплата робіт із закладення цінностей до мобілізаційного резерву проводиться після отримання та погодження комітетом акту встановленої форми на основі попередньо укладеного договору закладення цінностей мобілізаційного резерву; витрати по переміщенню матеріальних цінностей та оплата залізничного тарифу узгоджується окремим договором.

Пунктом 6 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за цим договором комітет і зберігач несуть відповідальність згідно із законодавством, зокрема із Законом України « Про державний матеріальний резерв», іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 7.3. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей ( до повного виконання нарядів комітету на відпуск матеріальних цінностей).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав взяті на себе за договором № 10/1/211-06 від 10.02.2006 зобов`язання по оплаті послуг зі зберігання за ІІ півріччя 2018 року, в зв"язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 14119,56 грн.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір 10/1/211-06 від 10.02.2006 на відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

"Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціями витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву", затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок № 532).

Пунктами 2, 3, 4, 5 Порядку № 532 передбачено, що сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей. Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології матеріальні цінності державного резерву можуть зберігатися: 1) у складських приміщеннях закритого та закритого опалюваного типу; 2) на відкритих огороджених майданчиках; 3) у холодильних камерах; 4) у резервуарах для зберігання нафтопродуктів; 5) у підземних газових сховищах; 6) у зерносховищах. Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Сторони договору визначили вартість зберігання у затвердженому кошторисі на 2018 рік.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч. 1, ст. 943 ЦК України зберігач зобов`язаний виконувати свої обов`язки за договором зберігання особисто.

Відповідно до ч. 1, ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч. 1, ст. 947 ЦК України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем, в обґрунтування своїх позовних вимог, та в підтвердження вимог п. 4.2. укладеного між сторонами договору, до матеріалів справи додано кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву у складському приміщенні на 2018 рік, який було погоджено між сторонами, про що свідчать підписи та печатки сторін. Відповідно до кошторису сторони узгодили річний розмір витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в сумі 28084,04 грн. в тому числі ПДВ 4680,67 грн.

Також, позивачем до матеріалів справи додано лист №437 від 22.01.2019, яким позивач повідомляє відповідача про направлення останньому акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей державного ( мобілізаційного резерву) та пояснювальна до звіту за ІІ півріччя 2018 року. Даним листом позивач також просить відповідача направити на адресу позивача протягом 20 календарних днів один примірник підписаного акту. У випадку не підписання акту не надання вмотивованої відповіді роботи будуть вважатись прийнятими. Додатками до листа визначено: акт виконаних робіт ( 2 прим.); звіт; пояснювальна до звіту; розрахунок фонду оплати праці; бухгалтерська довідка; витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Докази направлення листа містяться в матеріалах справи (докази направлення в мета ріалах справи: фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» від 22.01.2019 №541; накладна № 241; роздруківка за сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення відповідно до якого, поштове відправлення було отримано відповідачем 22.01.2019).

В матеріалах справи міститься акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року від 31.12.2018 року, відповідно до якого державним підприємством «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» надано послуги по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву згідно з договором від 10.02.2006 року № 10/1 та додатковою угодою на суму: 14119,56 грн., в тому числі - 2353,26 грн. ПДВ. Акт містить підпис та печатку позивача, підпис та печатка відповідача відсутні.

Також до матеріалів справи позивачем додано звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного ( мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за ІІ півріччя 2018 року, пояснювальна до звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного( мобілізаційного) резерву.

У матеріалах справи також міститься розрахунок фактичного фонду оплати праці комірника складу мобілізаційного резерву ДП «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року та розрахунок фактичного фонду оплати праці сторожів для цілодобової охорони складу мобілізаційного резерву за ІІ півріччя 2018 року ( пост охорони сторожової ДП «Авіакон» №4) та додаток №1 (графік роботи державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» на 2018 рік), додаток №2 ( витяг із додатку № 4 до колективного договору адміністрації і трудового колективу Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»), додаток № 3 ( витяг із додатку № 4 до колективного договору адміністрації і трудового колективу Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»), додаток №4 ( витяг із штатного розпису та схеми посадових окладів державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 01.07.2018 року на 2018 рік, яким визначено оклад охорони сторожової у розмірі 4755,00 грн. ), додаток №5 ( витяг із штатного розпису та схеми посадових окладів державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 01.07.2018 року на 2018 рік, яким визначено оклад служби постачання у розмірі 4496,00 грн.), додаток №6 ( витяг із штатного розпису та схеми посадових окладів державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 01.12.2018 року на 2018 рік, яким визначено оклад охорони сторожової у розмірі 4962,00 грн.), додаток №7 ( витяг із штатного розпису та схеми посадових окладів державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 01.12.2018 року на 2018 рік, яким визначено оклад служби постачання у розмірі 4691,00 грн.)

Також додано бухгалтерську довідку, яка містить печатку ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» та підпис головного бухгалтера, відповідно до якої залишкова вартість будівлі ( інвентарний №1032) станом на 01.07.2018 складає 115553,66 грн., у тому числі під матеріальними цінностями мобілізаційного резерву - 465432,62 грн. ( розраховано пропорційно зайнятої площі під матеріальними цінностями мобілізаційного резерву).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

23.08.2019 від відповідача, через канцелярію суду, надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує: 1) на неможливість оплати послуг за актом на відшкодування за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року від 31.12.2018 на суму 14119,56 грн., через неможливість зареєструвати кредиторську заборгованість перед ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» у Державній казначейській служби України, у Держрезерву відсутні можливості для здійснення відшкодування витрат пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей мобрезерву.

Суд зазначає, що у своєму відзиві відповідач проти отримання листа позивача №437 від 22.01.2019 та додатків до нього не заперечує; факт надання послуг позивачем за актом на відшкодування за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року від 31.12.2018 не оспорює; жодних зауважень щодо наданих позивачем пологу з зберігання за договором №10/1/211-06 від 10.02.2006, або за актом від 31.12.2018 не зазначає .

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Зважаючи на приписи чинного законодавства, отриманий відповідачем від позивача лист №437 від 22.01.2019 та додатків до нього, відсутність вмотивованих заперечень щодо наявності заборгованості або зауважень щодо послуг наданих позивачем відповідно до договору №10/1/211-06 від 10.02.2006, або за актом від 31.12.2018. Суд вважає позивача таким, що надав , а відповідача таким що прийняв послуги за актом на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року від 31.12.2018 року на загальну суму 14119,56 грн.

Як свідчать матеріали справи, зобов`язання по оплаті наданих послуг відповідачем відповідно до умов договору виконано не було, у зв`язку з чим в останнього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 14119,56 грн.

Щодо неможливості оплати послуг за актом на відшкодування за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по державному підприємству «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за ІІ півріччя 2018 року від 31.12.2018 на суму 14119,56 грн., через неможливість зареєструвати кредиторську заборгованість перед ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» у Державній казначейській служби України, у Держрезерву відсутні можливості для здійснення відшкодування витрат пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей мобрезерву, Суд відзначає, що факт відсутності бюджетного фінансування не звільняє Державне агентство резерву України від виконання зобов`язань щодо оплати послуг за договорами, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов`язання.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Статтею 46 Бюджетного кодексу України встановлені стадії виконання бюджету за видатками та кредитуванням: 1) встановлення бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на основі та в межах затвердженого розпису бюджету; 2) затвердження кошторисів, паспортів бюджетних програм (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), а також порядків використання бюджетних коштів; 3) взяття бюджетних зобов`язань; 4) отримання товарів, робіт і послуг; 5) здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань; 6) використання товарів, робіт і послуг для виконання заходів бюджетних програм.

Відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом (ст.47 Бюджетного Кодексу України).

Відповідно до статті 48 кодексу розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Таким чином, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано наявності заборгованості за надані послуги за договором № 10/1/211-06 від 10.02.2006

Наразі, слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Таким чином, враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані в ІІ півріччі 2018 року послуги за договором від 10.02.06 №10/1/211-06 у розмірі 14119,56 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

На підставі ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2.Стягнути з Державного агентства резерву України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28, ) на користь Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (місцезнаходження: 41600, Сумська обл.., м. Конотоп, вул. Рябошапка, 25, ) 14119 (чотирнадцять тисяч сто дев`ятнадцять) грн. 56 коп. основного боргу та 1921 (тисяча дев`ятсот двадцять одну ) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя І.В.Усатенко