ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа№ 910/25/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Зубець Л.П.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №14/4-740 від 24.05.2019 (вх. №09.1-04.1/4428/19 від 10.06.2019) Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019

у справі № 910/25/19 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркон»

про стягнення 5 691,39 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились,

від відповідача: Харитонова Ю.В., довіреність б/н від 14.01.2019

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркон» про стягнення 5 691,39 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної оплати поставленого природного газу, у зв`язку з чим позивачем було нараховано пеню відповідно до умов договору, та 3% річних і інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 місто Брянка Луганської області, в якому відповідач провадив свою господарську діяльність, віднесене до переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, а тому, врахувавши приписи ч. 2 ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» (далі - Закон), якими встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 30.05.2019 подав апеляційну скаргу №14/4-740 від 24.05.2019 (вх. №09.1-04.1/4428/19 від 10.06.2019), в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». На думку скаржника, місцевий господарський суд безпідставно наділив відповідача статусом енергопостачальної компанії, а тому застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 2 Закону є неправомірним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунської С.Я. апеляційну скаргу №14/4-740 від 24.05.2019 (вх. №09.1-04.1/4428/19 від 10.06.2019) Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19 залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору. Апелянту встановлено процесуальний строк для усунення встановлених недоліків при поданні апеляційної скарги.

12.07.2019, з урахуванням встановленого судом процесуального строку, скаржник подав до суду заяву про усунення недоліків та надав докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2019, у зв`язку з перебуванням суддів Мальченко А.О. та Дикунської С.Я. у відпустці, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Дідиченко М.А., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 вказаною колегією суддів відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №14/4-740 від 24.05.2019 (вх. №09.1-04.1/4428/19 від 10.06.2019) Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19. Відповідачу встановлено процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, учасникам справи встановлено процесуальний строк для надання заяв, клопотань пояснень. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19. Справу призначено до розгляду на 09.09.2019.

16.08.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркон» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що природний газ відповідно до норм законодавства є енергетичним ресурсом, а відповідач, маючи відповідну ліцензію, є енергопостачальною компанією, а тому, на думку відповідача, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, застосувавши до спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

В судове засідання 09.09.2019 представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення установи поштового зв`язку за кодом 426 про вручення рекомендованого поштового відправлення позивачу 09.07.2019 (вх. №09.2-04/91979/19).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.09.2019 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив з підстав, наведених у відзиві, та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 2 частини 10 статті 270 ГПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що 23.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркон» (покупець, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1421/14-БО-20, відповідно до умов якого, з урахуванням додаткових угод до цього договору, продавець зобов`язався передати відповідачу протягом 2014 року імпортований природний газ в обсязі до 870 000 м3, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його вартість за цінами, погодженими у розділі 5 договору.

Відповідно до умов п. 6.1 договору оплата за природний газ та послуги з його транспортування здійснюється шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у п`ять років.

За твердженнями позивача, позивачем протягом січня-березня 2014 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 344 254,46 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких містяться у матеріалах справи (а.с. 26-28). Зазначені обставини визнаються відповідачем у повному обсязі у відзиві на позовну заяву (а.с. 41).

Також, позивач стверджує, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п. 6.1. договору. Так, позивач надав суду розрахунок, згідно з яким за відповідачем станом на 15.04.2014 утворилася заборгованість у розмірі 78 658,00 грн, яку погашено лише 10.06.2014.

На підставі зазначених обставин, позивачем відповідно до п. 7.2. договору була нарахована пеня у розмірі 2 333,88 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК України нараховані інфляційні втрати у розмірі 2 989,00 грн та 3% річних у розмірі 368,51 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд вказав, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

З матеріалів справи вбачається, що заявлені до стягнення штрафні та фінансові санкції за спірним договором нараховані позивачем з квітень-червень 2014 року.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 місто Брянка Луганської області, в якому відповідач провадив свою господарську діяльність, віднесене до переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція.

На підставі зазначеного судом першої інстанції зроблено висновок про те, що нарахування позивачем заявлених до стягнення пені та інших штрафних санкцій є безпідставним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2020 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Частиною 2 статті 2 Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Матеріалами справи підтверджується, та сторонами не спростовано, що відповідач є виробником та постачальником житлово-комунальних послуг у населеному пункті, в якому проводиться антитерористична операція.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». На думку скаржника, місцевий господарський суд безпідставно наділив відповідача статусом енергопостачальної компанії, а тому застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 2 Закону є неправомірним.

Також, апелянт стверджує, що поняття енергопостачального підприємства визначено ст. 275 ГК України, відповідно до якої за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду, а не природний газ. Крім того, скаржник посилається на Закон України «Про електроенергетику», в якому наведено визначення енергопостачальника як учасника оптового ринку електричної енергії України, який купує електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не погоджується із зазначеними твердженнями апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули Закону України «Про енергозбереження» енергозбереження - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; паливно-енергетичні ресурси - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до п. 1.5. ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що природний газ як різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, законодавством віднесено до енергоносіїв.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» №705 від 25.07.2012 встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

У п. 5 статуту Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №747 від 25.05.1998 в редакції, яка діяла на дату прийняття Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» метою діяльності компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

За змістом п. 6 Статуту предметом діяльності Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

Як вбачається з інформації, що міститься на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (www.nerc.gov.ua), Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» включене до Реєстру суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, діяльність яких регулюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

На переконання колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, оскільки природний газ є енергоносієм, його постачання компанією, яка має відповідну ліцензію та включена до Реєстру суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сферах енергетики, свідчить про віднесення такої компанії до енергопостачальної компанії в розумінні Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 10.05.2018 у справі №905/3272/16.

Відповідач за договором купівлі-продажу природного газу, що є підставою нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені у заявленій сумі 5 691,39 грн, виступає споживачем природного газу, який в подальшому використовується для виробництва, транспортування та реалізації теплової енергії кінцевим споживачам. Отже, за договором купівлі-продажу природного газу у взаємовідносинах з позивачем відповідач є споживачем та постачальником житлово-комунальних послуг - теплової енергії, для постачання кінцевим споживачам (дошкільних навчальних закладам, поліклініки, податковій інспекції, гімназії), а відтак за суб`єктним складом підпадає під обмеження, що встановлені Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» щодо нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій.

Що стосується посилань скаржника на ст. 275 ГК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стаття 275 ГК України не містить визначення поняття енергопостачальної компанії. Положення зазначеної статті лише дають визначення договору енергопостачання. При цьому судова колегія звертає увагу, що встановлений Законом України мораторій на нарахування штрафних санкцій не обмежується нарахуванням штрафних санкцій на підставі саме договорів енергопостачання. Відтак, посилання скаржника на ст. 275 ГК України судовою колегією не приймаються.

Судовою колегією не приймається також посилання на апелянта на Закон України «Про електроенергетику», оскільки наведене в ньому визначення енергопостачальників не спростовує правильності зазначених висновків суду. При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач помилково звужує поняття енергетики та енергетичних ресурсів до електроенергетики. Так, статтею 1 зазначеного Закону встановлено, що енергія - це електрична чи теплова енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд на підставі повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин під час вирішення справи в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 у справі №910/2508/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/25/19.

4. Справу №910/25/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді Л.П. Зубець

М.А. Дідиченко

Повний текст постанови складено 13.09.2019.