ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2019 р. Справа№ 910/1817/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019

у справі №910/1817/19 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БРОКЕНЕРГІЯ»

про стягнення 230 953,95 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БРОКЕНЕРГІЯ» (надалі - ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ», відповідач) про стягнення 230 953,95 грн, з яких 172 176,50 грн пені, 24 596,64 грн 3% річних, 34 180,81 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №5153/1617-БО-29 від 22.09.2016 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» на користь НАК «Нафтогаз України» 86 088,25 грн пені, 24 596,64 грн трьох процентів річних, 34 180,81 грн інфляційних втрат, а також 3 464,31 грн судового збору, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наявності порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором, у зв`язку з чим визнав правомірним нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних; оскільки на момент подачі позову встановлений п. 10.3 договору строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені не сплив, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування до вказаної вимоги строків позовної давності; враховуючи ступінь виконання зобов`язання відповідачем, його тяжкий майновий стан, а також обізнаність позивача при вступі з відповідачем у договірні відносини про особливості отримання останнім коштів для розрахунків, суд дійшов висновку про можливість зменшення стягуваної суми пені на 50 %.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на неправомірному здійсненні судом перерахунку пені та зменшенні її розміру на 50%, оскільки підписавши договір, відповідач взяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений природний газ сплатити пеню у визначеному розмірі; відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що його підприємство є збитковим та має важкий фінансовий стан; суд не надав належної оцінки ступеню виконання зобов`язання відповідачем, майновому стану та іншим інтересам сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 поновлено НАК «Нафтогаз України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 04.09.2019, встановлено ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» використовувало придбаний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами; відповідач не займається іншою діяльністю крім виробництва та постачання теплової енергії та виробництва електричної енергії; здійснення оплати поставленого позивачем природного газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з відповідачем за спожиту теплову енергію, що свідчить про відсутність в останнього законної можливості самостійно здійснювати розрахунки з позивачем як гарантованим постачальником за отриманий природний газ; збиткова господарська діяльність відповідача значною мірою зумовлена невиконанням населенням, юридичними особами та бюджетними організаціями своїх зобов`язань перед відповідачем у частині оплати наданих останнім послуг з теплопостачання та підтверджується звітами про фінансові результати за 2016-2018 роки, копії яких наявні в матеріалах справи; судом правомірно враховано, що прострочення здійснення відповідачем оплати за поставлений газ не було систематичним та відбулось лише у деякі періоди; позивачем не надано доказів на отримання ним збитків чи додаткових витрат через прострочення оплати відповідачем; у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору судом першої інстанції стягнуто з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, що також компенсує можливі негативні наслідки для кредитора; згідно з інформацією, що міститься на офіційному сайті НАК «Нафтогаз України», позивач за підсумками діяльності у 2018 році отримав чистий прибуток в сумі 13 613 258 000 грн; судом було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховані обставини справи та матеріальний стан як відповідача, так і позивача; можливість зменшення штрафних санкцій за аналогічних обставин підтверджується судовою практикою Верховного Суду.

У судове засідання 04.09.2019 відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, враховуючи поданий ним відзив на апеляційну скаргу, заслухавши думку представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

04.09.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 22.09.2016 між НАК «Нафтогаз України» (у тексті договору - постачальник) та ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» (у тексті договору - споживач) було укладено договір постачання природного газу №5153/1617-БО-29 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачеві з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 4 300 тис.куб.м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п. 3.4 договору).

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м газу на дату укладення договору становить - 7 099,20 грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 договору визначено, що у разі зміни на офіційному веб-сайті постачальника цін на газ, вони є обов`язковими за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.4 договору загальна сума вартості природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

За умовами п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод, якими, зокрема, вносились зміни до розрахунку ціни на газ (а.с. 29-32).

Додатковою угодою №1 від 27.10.2016 до договору були внесені зміни до п. 1.1. договору, виклавши його в наступній редакції: «Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.»

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року та у вересні 2017 року природний газ на загальну суму 17 581 942,45 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с. 40-46).

Разом з тим, як вбачається з розрахунку позивача та визнається відповідачем, останнім були порушені встановлені договором строки здійснення оплати за поставлений природний газ за зобов`язаннями, які виникли у листопаді та грудні 2016 року.

Посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором в частині оплати вартості поставленого газу, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, що виникла у вказаний період.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову частково, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» договору постачання природного газу №5153/1617-БО-29 від 22.09.2016 було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1. договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач допускав порушення взятих на себе зобов`язань з оплати природного газу, оскільки не розраховувався за нього у строк, встановлений п. 6.1 договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами укладеного сторонами договору (п. 8.2) передбачено, що у разі невиконання споживачем, зокрема, пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки пені та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними та здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору.

При цьому, судом першої інстанції були правомірно відхилені доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з умов договору (п. 10.3), сторони погодили, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогами щодо стягнення, зокрема, пені, становить п`ять років.

Таким чином, оскільки на момент подачі позову встановлений пунктом 10.3 договору строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені не сплив, у суду відсутні правові підстави для задоволення відповідної заяви відповідача про застосування до вказаної вимоги строків позовної давності.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції заявив клопотання про зменшення розміру стягнення з нього пені на 90% від ціни позову, тобто до суми в розмірі 17 217,65 грн.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначав, що ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» відповідно до отриманих ліцензій займається такими видами господарської діяльності як виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, ТЕС, АЕС, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії, постачання теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, виробництво електричної енергії; одним з двох джерел доходів відповідача є кошти, що надійшли за надані послуги з теплопостачання.

Як зазначає відповідач, ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» не займається іншою діяльністю крім виробництва та постачання теплової енергії та виробництва електричної енергії; відповідач не є кінцевим споживачем теплової енергії, а є підприємством, яке використовує отриманий природний газ для виробництва та забезпечення безперебійного постачання теплової енергії споживачам, не займається будь-якою іншою діяльністю, а здійснення оплати поставленого позивачем природного газу значною мірою залежить від розрахунків споживачів з відповідачем за спожиту теплову енергію.

Відповідач у поданому клопотанні посилався на те, що його господарська діяльність є збитковою у зв`язку з невиконанням населенням, юридичними особами та бюджетними організаціями своїх зобов`язань перед відповідачем у частині оплати наданих останнім послуг з теплопостачання та не проведення взаєморозрахунків за субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки суд наділений задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

З мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідач відноситься до ліцензованих газопостачальників, та на даному ринку у зв`язку із значним підвищенням цін на природний газ споживачі природного газу не мають можливості вчасно та в повному обсязі розрахуватися за послуги з газопостачання, через що майновий стан відповідача наразі є тяжким та нестабільним, що підтверджується звітом про фінансові результати у 2018 році, відповідно до якого у 2018 році ТОВ «Брокенергія» отримало прибуток у сумі 146 000,00 грн.

Водночас, збитковість господарської діяльності відповідача підтверджується звітами про фінансові результати за 2016-2017 роки (а.с. 151-156), з яких вбачається, що у 2016 році ТОВ «Брокенергія» отримало збиток у сумі 11 336 000 грн, у 2017 році - 16 802 000 грн.

У свою чергу, позивачем не надано суду доказів понесених ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме в зв`язку з порушенням відповідачем умов договору.

Згідно з інформацією (окрема фінансова звітність за 2018 рік), що міститься на офіційному сайті АТ НАК «Нафтогаз України» (http://www.naftogaz.com), позивач за підсумками діяльності у 2018 році отримав чистий прибуток в сумі 13 613 258 000,00 грн.

При цьому, колегія суддів враховує доводи відповідача про те, що у нього відсутня законна можливість самостійно здійснювати розрахунки з позивачем як гарантованим постачальником за отриманий природний газ; вся оплата від споживачів за спожиту теплову енергію надходить на рахунок відповідача зі спеціальним режимом використання, що підтверджується наданою позивачем випискою по операціях за договором (а.с. 50).

Крім того, як зазначає відповідач, тариф на теплову енергію кінцевому споживачу протягом 2016 - 2017 років не покривав економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання, в результаті чого утворилась різниця в тарифах, яка призвела до збитковості підприємства і, як наслідок, до несвоєчасності оплати за природний газ НАК «Нафтогаз України».

Зазначені доводи підтверджуються наданим відповідачем розрахунком обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню за 2016-2018 роки по ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» (а.с. 158).

Досліджуючи ступінь виконання зобов`язання відповідачем судом першої інстанції було правильно встановлено, що заборгованість за отриманий у листопаді-грудні 2016 року природний газ відповідачем була повністю погашена, що визнається позивачем та вбачається, зокрема, з Акту звіряння розрахунків від 30.04.2017 (а.с. 159).

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, втрати позивача від знецінення коштів компенсуються йому стягненням інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, та за цією ж нормою йому компенсується плата у вигляді трьох процентів річних за час, який позивач не міг користуватися коштами.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, та зокрема на необхідність стимулювання відповідача в інтересах позивача до вчасного виконання грошових зобов`язань, так і враховуючи обізнаність позивача при укладенні з відповідачем договору про особливість отримання останнім коштів для розрахунків, яка закріплена у п. 6.3 договору, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру стягуваної суми пені на 50 %.

На переконання колегії суддів, таке зменшення, з урахуванням усіх обставин справи, відповідає вимогам співрозмірності, балансу інтересів обох сторін, здійснене з урахуванням ступеня виконання зобов`язань відповідачем та причин їх неналежного виконання, а тому твердження апелянта в цій частині відхиляються як безпідставні на необґрунтовані.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, доводи апелянта щодо неповного дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального права, зокрема, ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552, 599, 625 ЦК України та процесуального права, а саме, ст.ст. 236, 238 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову частково та стягнення з ТОВ «БРОКЕНЕРГІЯ» на користь НАК «Нафтогаз України» 86 088,25 грн пені, 24 596,64 грн трьох процентів річних та 34 180,81 грн інфляційних втрат.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга НАК «Нафтогаз України» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2019 у справі №910/1817/19.

4. Матеріали справи №910/1817/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.09.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук