ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/891/19

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Савченко А.В.

За участю представників сторін:

Від прокурора: Синюк О.М. /посвідчення/;

Від позивача: Полозький В.В. , Горбань О.Ю. за довіреністю;

Від відповідача: Татар В.Г. на підставі ордеру;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області до фізичної особи-підприємця Коніва Олега Васильовича про стягнення 429 654,00 грн. та зобов`язання укласти договір, -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області (далі по тексту - прокурор) звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області (далі по тексту - Доброславська селищна рада) із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Коніва Олега Васильовича (далі по тексту - Конів О.В. ) про стягнення на користь позивача збитків за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 429 654,00 грн. та зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки, площею 0,4772 га, кадастровий номер :02:002:0016 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані фактом використання відповідачем земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів, які посвідчують право користування, а також відмовою відповідача від укладення договору оренди земельної ділянки.

Конів О.В. заперечував проти задоволення заявлених прокурором вимог з підстав їх незаконності та необґрунтованості. Зокрема, відповідачем було наголошено, що йому на праві власності належить комплекс будівель та споруд матеріально-технічного призначення, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Так, протягом періоду з травня 2005р. по січень 2015р. між відповідачем та позивачем були укладені договори оренди вказаної земельної ділянки, після закінчення строку дії останнього договору оренди землі відповідач почав сплачувати земельний податок. Відповідачем було наголошено, що при здійсненні розрахунку збитків позивачем не було дотримано вимог постанови Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284, а також не враховано як даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, так і сплаченого останнім земельного податку.

Доброславською селищною радою було підтримано заявлені прокурором позовні вимоги. При цьому, у письмових поясненнях, які надійшли до суду 19.08.2019р., позивачем було наголошено, що з огляду на сплату відповідачем земельного податку за 2017-2018рр. у загальному розмірі 103 606,40 грн., наявні правові підстави для стягнення із відповідача збитків у розмірі 326 047,60 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Коніву О.В. на праві власності належить об`єкт нерухомого майна (комплекс будівель та споруд матеріально-технічного призначення), площею 783,4 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №161038182 від 26.03.2019р.

01.05.2005р. між Доброславською селищною радою (Орендодавець) та Конівим О.В. (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки №36, відповідно до умов якого відповідачу було передано у користування земельну ділянку, площею 0,4772 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком на три роки. Шляхом підписання додаткових угод до договору оренди земельної ділянки №36 від 01.05.2005р. сторонами вносилися зміни до договору щодо строку дії договору та розміру орендної плати.

01.01.2014р. між Доброславською селищною радою (Орендодавець) та Конівим О.В. (Орендар) було укладено тимчасовий договір оренди земельної ділянки №5, відповідно до умов якого відповідачу було надано у користування земельну ділянку, площею 0,4772 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком на один рік.

Листами від 31.01.2018р. та від 24.10.2018р. Доброславська селищна рада зверталася до відповідача із повідомленнями, відповідно до яких, посилаючись на використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів, повідомляла Коніва О.В. про необхідність укладення з селищною радою договору оренди земельної ділянки.

24.10.2018р. Доброславська селищна рада звернулась до Лиманської районної державної адміністрації із листом, відповідно до якого повідомляла адміністрацію про використання Конівим О.В. земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284 Доброславська селищна рада просила Лиманську районну державну адміністрацію здійснити розрахунок завданих відповідачем місцевому бюджету збитків.

На підставі дорученням Лиманської районної державної адміністрації №Д-19 від 05.11.2018р. було створено комісію по визначенню розміру збитків, спричинених в результаті використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів на території Доброславської селищної ради та доручено комісії скласти та затвердити акт щодо визначення розміру заподіяних, зокрема Конівим О.В. , збитків.

05.11.2018р. відбулось засідання комісії по визначенню розміру збитків, спричинених в результаті використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів на території Доброславської селищної ради, до порядку денного якої було включено питання про використання Конівим О.В. земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без правовстановлюючих документів протягом 2015-2018р.р.. За результатами проведення засідання комісії було прийнято рішення, оформлене протоколом №7, яким визначено розмір завданих селищній раді збитків, що складає 792 196,70 грн. та вирішено звернутись до Коніва О.В. із претензією про стягнення збитків, завданих Доброславській селищній раді. До рішення комісії по визначенню розміру збитків, оформленого протоколом №7 від 05.11.2018р. було додано розрахунок збитків, завданих селищній раді відповідачем в результаті використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів протягом 2015-2018рр., розмір яких відповідно до здійсненого розрахунку складає 792 196,70 грн.

29.11.2018р. Доброславська селищна рада звернулась до відповідача із претензією про сплату збитків у розмірі 792 196,70 грн., завданих в результаті використання земельної ділянки без належним чином оформлених документів протягом лютого 2015р. - листопада 2018р.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме податкових декларацій з плати за землю, Конівим О.В. у 2016р. - 2018р. за земельну ділянку, площею 0,4472 га, було сплачено земельний податок у загальному розмірі 155 409,60 грн. Крім того, відповідачем на підтвердження факту сплати земельного податку також було надано суду відповідні платіжні доручення.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до Коніва О.В. про стягнення збитків за використання протягом 2017-2018рр. земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 429 654,00 грн. та зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки, прокурором було наголошено про наявність підстав для пред`явлення даного позову в інтересах Доброславської селищної ради, оскільки останньою не було вжито належних заходів щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами частини другої ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Відповідно до п. п. 5, 6 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Господарський суд зазначає, що прокурор в обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення збитків у поданій до суду позовній заяві посилається як на приписи ст. 1212 ЦК України, так і на приписи ст. 1166 ЦК України, а також постанову Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284.

Таким чином, прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги як приписами, які регламентують деліктне зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої правопорушенням (ст. 1166 ЦК України), так і приписи, що регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави (ст. 1212 ЦК України), з приводу чого господарський суд зазначає наступне.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 152, п. „д" ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284 власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284 відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Під неодержаним доходом розуміється, зокрема, дохід, який міг би одержати власник землі із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Наведене дозволяє дійти висновку, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Позиція господарського суду щодо виникнення між сторонами по справі кондикційних зобов`язань та, відповідно, правомірності застосування до таких правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України відповідає висновкам, до яких дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018р. по справі №629/4628/16-ц та у постанові від 20.11.2018р. по справі №922/3412/17.

З огляду на викладене, судом відхиляються посилання прокурора щодо необхідності застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1166 ЦК України та вимог постанови Кабінету Міністрів України „Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" від 19.04.1993р. за №284, якими врегульовано підстави та порядок відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований приписами Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст. 93, ст. 125 Земельного кодексу України встановлюють, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, Конів О.В. є власником об`єкта нерухомого майна (комплекс будівель та споруд матеріально-технічного призначення), площею 783,4 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 01.05.2005р. між Доброславською селищною радою та Конівим О.В. (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки №36, термін дії якого сторони неодноразово продовжували. Крім того, 01.01.2014р. між позивачем та відповідачем було укладено тимчасовий договір оренди земельної ділянки №5 строком на один рік. При цьому, після закінчення строку дії договору № від 01.01.2014р. нового договору оренди між позивачем та відповідачем укладено не було, що дозволяє господарського суду дійти висновку про використання Конівим О.В. земельної ділянки, яка розташована в с. Доброслав, починаючи з 02.01.2015р. без оформлення правовстановлюючих документів.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд дійшов висновку, що відповідачем як фактичним користувачем земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки було збережено у себе кошти, які повинні бути сплачені за користування землею. Наведене свідчить про існування зобов`язання відповідача повернути збережені кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, господарський суд зауважує, що предметом доказування у межах даної справи є обставини, які підтверджують використання відповідачем земельної ділянки певною площею, наявність у такої ділянки меж та присвоєння їй кадастрового номеру, право на користування якою перейшло до відповідача у зв`язку з набуттям права власності на об`єкти нерухомого майна. Позиція господарського суду з даного питання узгоджується із висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 06.08.2019р. по справі №922/3560/18.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ст. ст. 3, 21 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV (з наступними змінами та доповненнями) об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Отже, під час вирішення даного спору господарський суд повинен дослідити обставини та надати оцінку доказам, які підтверджують існування протягом 2017-2018рр. земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та, відповідно, встановити реальну можливість передачі позивачем цієї земельної ділянки у користування відповідача на умовах оренди відповідно до Закону України "Про оренду землі". Крім того, господарському суду при вирішенні даного спору необхідно дослідити питання обґрунтованості заявленої прокурором до стягнення суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів). Позиція господарського суду з даного питання узгоджується із висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №922/392/18, від 07.02.2019р. у справі №922/3639/17, від 06.02.2018р. у справі №923/921/17.

Як зазначалось вище по тексту рішення, Конів О.В. є власником об`єкта нерухомого майна (комплекс будівель та споруд матеріально-технічного призначення), площею 783,4 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно №161038182 від 26.03.2019р. Господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту внесення земельної ділянки за вказаною адресою до Державного земельного кадастру, як і присвоєння саме зазначеній земельній ділянці, а не будь-якій іншій, кадастрового номеру :02:002:0016 . Наведене дозволяє суду дійти висновку про недоведеність прокурором та позивачем факту сформування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна відповідача, як об`єкту цивільного права протягом зазначеного прокурором у позові періоду - 2017-2018рр.

Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ст. 14 Податкового кодексу України).

Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 13 Закону України „Про оцінку землі" від 11.12.2003р. за № 1378-IV (з наступними змінами та доповненнями) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Частиною 2 ст. 20, ч. 3 ст. 23 Закону України „Про оцінку землі" визначено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р. по справі № 320/5877/17 вказала, що наявність вимог позивача до відповідача, які випливають з розпоряджень голови районної адміністрації про затвердження актів, не звільняє суд від обов`язку дослідити інші докази у справі, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення збитків. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р. по справі № 320/5877/17 (в тому числі із посиланням на висновки, раніше наведені у постанові від 23.05.2018р. по справі №629/4628/16-ц) наголосила на необхідності обов`язкового врахування при визначенні орендної плати відомостей із витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.

Предметом спору по даній справі є стягнення збитків за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Таким чином, для визначення правильного розміру орендної плати, яка безпідставно була збережена відповідачем, підлягає обов`язковому дослідженню витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відомості з якого використовуються для визначення розміру орендної плати земель державної та комунальної власності. Проте, витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, збитки за використання якої без правовстановлюючих документів були заявлені прокурором до стягнення останнім суду наданий не був.

За таких обставин господарський суд зауважує, що прийняття комісією по визначенню розміру збитків, спричинених в результаті використання Конівим О.В. земельної ділянки без правовстановлюючих документів, рішення, оформленого протоколом №7 від 05.11.2018р., в даному випадку, не може виступати єдиним доказом обґрунтованості здійсненого розрахунку заявлених до стягнення збитків.

Підсумовуючи вище наведене, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження виділення земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна відповідача, в натурі та присвоєння такій ділянці кадастрового номеру, тобто доказів формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, які оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку, що, відповідно виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, господарський суд доходить висновку про недоведеність прокурором та позивачем заявлених позовних вимог. Наведене має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявленого прокурором позову в частині стягнення із відповідача збитків у розмірі 429 654,00 грн.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки, господарський суд виходить з наступного.

В силу положень ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості в силу приписів з ст.6, ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. ст. 181 Господарського кодексу України встановлений загальний порядок укладення договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення Доброславської селищної ради до Коніва О.В. із проектом договору оренди землі як обов`язковою передумовою укладення договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із листами, відповідно до яких повідомляв про необхідність укладення договору оренди землі. Проте, проект договору оренди землі на адресу відповідача позивачем не надсилався. Крім того, проект даного договору, який прокурор просить зобов`язати укласти відповідача, суду також наданий не був.

Згідно з ч. 9 ст. 238 ГПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Таким чином, вирішуючи даний спір суд зобов`язаний зазначати у рішенні умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий прокурором проект цього договору. Проте, вимоги прокурора в названій частині не відповідають приписам процесуального законодавства, оскільки не містять умов договору, який відповідач повинен укласти з позивачем.

Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи недотримання Доброславською селищною радою порядку укладення договору, визначеного ст. 181 Господарського кодексу України, а також ненадання прокурором проекту договору, вимога про зобов`язання укласти який була заявлена у поданій до суду позовній заяві, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених прокурором позовних вимог у названій частині. Наведене має наслідком необхідність відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності відмови у задоволенні заявлених першим заступником керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області позовних вимог до фізичної особи-підприємця Коніва Олега Васильовича про стягнення 429 654,00 грн. та зобов`язання укласти договір відповідно до ст. ст. 3, 377, 509, 626, 627, 638, 1166, 1212 ЦК України, ст. 174, 181 Господарського кодексу України, ст. ст. 3, 21 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 13, 20, 23 Закону України „Про оцінку землі".

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви розподіляються відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 02.09.2019р.

Суддя С.П. Желєзна