УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

м. Київ

02.09.2019Справа № 910/11602/19

Суддя Бондаренко Г.П., розглянувши

Позовну заяву Державного підприємства"Житомирський бронетанковий завод» (12441, Житомирська обл., Житомирський район, селище міського типу Новогуйвинське, вулиця Дружби народів, будинок 1; )

До Міністерства оборони України (03168, м. Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, будинок 6; )

Про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод» (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

Позовні вимоги обґрунтовані порушення відповідачем строків оплати за поставлені та належним чином прийняті 20 одиниць військової техніки. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 1 386 306, 21 грн (1 209 012, 28 грн - інфляційні втрати; 177 293, 93 грн - 3 % річних), та стягнути судові витрати пов`язані з розглядом справи. Крім того, разом з позовною заявою позивач подав клопотання про відстрочення сплати судового збору.

В клопотанні про відстрочення спати судового збору позивач зазначає, що на дату подачі позовної заяви у нього відсутня можливість сплатити судовий збір, у зв`язку з різким погіршенням фінансово-господарської ситуації на підприємстві та відсутністю коштів для проведення сплати судового збору.

Позивач посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Рекомендацію щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийняту Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практику Європейського Суду з прав людини, які не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та прецедентну практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справі «Креуз проти Польщі від 9 червня 2001 року), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Позивач просить врахувати практику прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення у справі «ФК Мретебі проти Грузії», за результатами розгляду якої Суд визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вважаючи, що відбулася невиправдана відмова в доступі до суду. Суд зауважив, що Верховний Суд не зумів дотриматися відповідної рівноваги між інтересами держави в забезпечення розумного судового збору та інтересами заявника на захист свого твердженні і в суді. Зокрема Суд зазначив, що Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достаньмо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких на його думку не вистачило.

Позивач зазначає, що розраховує на надходження фінансів за наявною дебіторською заборгованістю в жовтні місяці 2019 року.

Дослідивши матеріали позовної заяви та подане клопотання про відстрочення сплати судового збору, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, зважаючи на наступне.

Згідно з частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 164 Господарського процесуального кодексу України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 01.01.2019 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 921 грн.

В частині 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що у разі, якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Таким чином, позивачу необхідно сплатити 20 794, 59 грн судового збору за подання позовної заяви. Суд виходив з такого розрахунку: 1 386 306, 21 грн * 1,5 % = 20 794, 59 грн.

Крім того, суд зазначає, що позивач до клопотання про відстрочення сплати судового не надав жодного доказу, що підтверджує скрутне фінансове становище, що не дає можливості сплатити судовий збір.

Відповідно до частини 2 статті Господарського процесуального кодексу України Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пунктом 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність господарського судочинства

Положеннями статті 14 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частинами 1, 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

З огляду на вищевикладене позивач не обґрунтував неможливості сплати судового збору, що зумовлене складним фінансовим становищем, оскільки не подав необхідних доказів, що це підтверджують, а також доказів, які підтверджують твердження щодо надходження фінансів за наявною дебіторською заборгованістю в жовтні місяці 2019 року.

Згідно з частиною 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Також суд звертає увагу позивач на обов`язок учасників справи подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України).

Суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до частини 3 статті 174 Господарського процесуального кодексу України позовна заява вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.

Керуючись статтями 2, 14, 42, 164, 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору.

2. Залишити позовну заяву Державного підприємства"Житомирський бронетанковий завод» без руху.

3. Встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом:

- подання до суду платіжного документу, який підтверджує факт сплати судового збору у належному розмірі, із зазначенням в призначенні платежу відомостей про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором.

4. Попередити позивача, що відповідно до частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою

Ухвала набирає законної сили 02.09.2019 та оскарженню не підлягає.

Суддя Г.П. Бондаренко