ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р. Справа№ 910/17708/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.04.2019 (повний текст рішення складено 09.04.2019)

у справі №910/17708/18 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова

компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 7 170,44 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка», позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідач) про стягнення 7 170,44 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що виплативши своєму страхувальнику за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №245001/4098/0001094 страхове відшкодування в розмірі 10 876, 66 грн., позивач набув права вимоги про відшкодування шкоди до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Полісу) № АК/000679401 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак просило стягнути з відповідача 5 829,65 грн. страхового відшкодування, 289,89 грн. 3% річних та 1 050,90 грн. інфляційний втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/17708/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 5 829, 65 грн. страхового відшкодування, 1 432, 53 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішення, ПрАТ «СК «Уніка» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта (позивача) зводяться до того, що твердження суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли деліктні правовідносини і відповідач не мав перед позивачем грошових зобов`язань в розумінні ст. 625 ЦК України, не відповідають дійсності, адже в силу згаданої статті передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім цього, апелянт (позивач) стверджував, що за змістом ст. 514 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні внаслідок переходу права вимоги на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» не виключає нарахування інфляційних втрат та 3% річних тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивача, відповідач подав відзив на цю апеляційну скаргу, в якій стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати, адже відбувається лише заміна кредитора, а право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика лише в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, відтак вважає правомірними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

В подальшому ТДВ СК «Альфа-Гарант» (відповідач) також оскаржило рішення місцевого суду в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта (відповідача) зводяться до того, що судом першої інстанції безпідставно не враховано його доводів щодо необхідності застосування коефіцієнту фізичного зносу, який згідно наданої ним Консультації складає 51, 6%, як і фактів проведених ремонтів спірного автомобіля, пошкодження якого відбулися до ДТП, що підтверджується матеріалами справи: страховим актом позивача, а згідно витягу з електронної бази Аудахісторі вартість відновлювального ремонту цього автомобіля підраховувалась 5 разів тощо.

Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/17708/18 оскаржено обома сторонами, апеляційний суд дійшов висновку, що ці апеляційні скарги належить розглядати в одному провадженні.

В судове засідання апеляційної інстанції 10.09.2019 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання на його адресу відповідних ухвал про відкладення розгляду справи за апеляційною скаргою позивача та про призначення розгляду справи за апеляційною скаргою відповідача, які згідно повідомлень про вручення поштових відправлень отримані останніми 12.07.2019 та 17.07.2019 відповідно, відтак апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Проти апеляційної скарги позивача заперечив в повному обсязі за наведених у його запереченнях підстав.

Заслухавши пояснення апелянта (відповідача), розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Як встановлено матеріалами справи, 06.12.2016 в м. Кривий Ріг по вул. Курчатова сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «CHEVROLET AVEO», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок якої були завдані механічні пошкодження автомобілю «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , застрахованому позивачем згідно Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 245001/4098/ 0001094 від 03.06.2013.

Вищезгадана ДТП відбулася з вини водія автомобіля «CHEVROLET AVEO», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , якого постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 214/7568/16-п від 11.01.2017 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення.

Згідно рахунку № КС 000000076 від 08.12.2016 вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , становить 13 014,53 грн.

Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля цього автомобіля, складає 11 502, 19 грн. без урахування ПДВ на запчастини.

Зазначену подію позивачем визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 10 876, 66 грн. відповідно до складеного позивачем Страхового акту № 00210136 від 06.01.2017

На виконання умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 245001/4098/ 0001094 від 03.06.2013, на підставі заяви страхувальника, рахунку № КС 000000076 від 08.12.2016, розрахунку страхового відшкодування, а також страхового акту № 00210136 від 06.01.2017 позивач виплатив страхове відшкодування в розмірі 10 876,66 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 001240 від 12.01.2017.

Як встановлено матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «CHEVROLET AVEO», д.н. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у відповідача згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/000679401.

Вина особи, яка керувала автомобілем «CHEVROLET AVEO», д.н. НОМЕР_1 , як вище згадувалось, встановлена в судовому порядку.

За матеріалами справи 24.01.2017 позивач направив відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування в розмірі 10 876, 66 грн., яка отримана останнім 25.01.2017, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

12.05.2017 відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування в розмірі 5 047,01 грн., отже залишок несплаченої суми страхового відшкодування становить 5 829,65 грн., вимоги про стягнення якої й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Майнова шкода на підставі ч.1 ст.1166 ЦК України, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Джерелом підвищеної небезпеки згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, Законом про страхування, іншими законодавчими актами (ч. 1 ст. 355 ГК України).

За змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Положеннями ст. ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст.29 цього Закону передбачено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що в момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на наведене, відносини з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком (позивачем), який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

При цьому, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України).

Таким чином, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за Полісом на умовах, в порядку та у спосіб, що передбачені положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Спеціальні приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу транспортного засобу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; та згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Положеннями ст.29 цього Закону встановлено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Обсяг відповідальності страховика винної в ДТП особи обмежується в тому числі вартістю відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу автомобіля та визначеною договором франшизою.

З приводу доводів відповідача про те, що розрахунок страхового відшкодування повинен проводитись з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який згідно наданої ним Консультації № 26-R/29/3 від 14.02.2017 складає 51,6%, слід зазначити, що відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №142/5/2092 від 24.11.2003, значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує, зокрема 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Положеннями п. 7.39 Методики визначено, що винятком стосовно використання зазначених вимог є, зокрема якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Крім цього, п. 7.40 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів встановлено, якщо під час відновлення були використані нові складники іншої модифікації КТЗ взамін пошкоджених (розукомплектованих), значення процента їх фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю.

Як вбачається з долученого позивачем до матеріалів справи Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д57/12/16 від 30.12.2016, виконаного на його замовлення суб`єктом оціночної діяльності - судовим експертом Чивчиш О.П. , при визначенні вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в ДТП, експертом враховано коефіцієнт фізичного зносу, який дорівнює 0, 00 (нуль), оскільки строк експлуатації цього автомобіля не перевищує 7 років.

Проте відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених ним обставин, зокрема, щодо неодноразового відновлення автомобіля марки «SEAT IBIZA», д.н. НОМЕР_2 , внаслідок його неодноразового пошкодження, а також експлуатування в інтенсивному режимі. Посилання відповідача на витяг з електронної бази Аудахісторі, згідно якого вартість відновлювального ремонту автомобіля підраховувалась 5 разів, не можуть прийматись судом як належні та допустимі докази, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів раніше проведеного відновлювального ремонту (5 разів) внаслідок пошкодження транспортного засобу.

Законами України «Про страхування» та «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язку страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, який визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що визначаючи розмір страхового відшкодування, яке відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності винної у ДТП особи, зобов`язаний виплатити потерпілому, слід враховувати фактичні витрати, розмір яких підтверджується не Звітом про оцінку, як попереднього оціночного документу, а відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, та які підтверджують фактичний розмір понесених збитків.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що виплативши страхове відшкодування за договором добровільного страхування, позивач набув права зворотної вимоги до відповідача в сумі страхового відшкодування, виходячи з фактичної (реальної) суми в розмірі 10 876, 66 грн., відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 829,65 грн. невиплаченої частини страхового відшкодування є законними та обґрунтованими, відтак такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, в зв`язку з несплатою відповідачем в повному обсязі страхового відшкодування в порядку регресу позивачем нараховано та заявлено до стягнення 289,89 грн. 3% річних та 1050,90 грн. інфляційних втрат.

Чинним цивільним законодавством не визначено строку виконання одним страховиком зобов`язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов`язаний з моментом пред`явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Положеннями ст. 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату).

Оскільки правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, то й правовідношення з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням.

Крім цього, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти (ст. 11 ЦК України).

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, з огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки, правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а правовідносини з відшкодування шкоди в порядку суброгації, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням, то відповідач, отримавши вимогу позивача та не виплативши в повному обсязі суми страхового відшкодування у визначений ст. 530 ЦК України строк, допустив прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція визначена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16, від 20.04.2018 у справі № 910/12028/17.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача 289,89 грн. 3% річних та 1050,90 грн. інфляційних втрат, відтак вважав, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню в повному обсязі, а рішення суду в цій частині - частковому скасуванню.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін, викладені в апеляційних скаргах, у відзиві на апеляційну скаргу позивача, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскаржене рішення в цій частині вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про задоволення позову в повному обсязі. Тому доводи позивача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню. Разом з цим, з вищенаведених підстав в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

В зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги позивача з відповідача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягають стягненню 1 762, 00 грн. судового збору за подання позову та 2 643, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. При цьому, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідача судові витрати за її подання покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити, апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/17708/18 - частково скасувати, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 7 170, 44 грн. задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А, ідентифікаційний код 20033533) 5 829, 65 грн. страхового відшкодування, 289, 89 грн. 3% річних, 1 050, 90 грн. інфляційних втрат та 1 762, 00 грн. судового збору за подання позову.».

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А, ідентифікаційний код 20033533) 2 643, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/17708/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.09.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук