ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 905/342/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Могила С.К.,

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 (колегія суддів: Медуниця О.Є. - головуючий, Пелипенко Н.М., Чернота Л.Ф.) та на рішення Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 (суддя Кротінова О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькміськгаз"

про стягнення коштів

за участю:

позивача: Петрук Ю.Я. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач або ПАТ НАК "Нафтогаз України") звернувшись в суд з позовом, просило стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькміськгаз" (далі - відповідач або ПАТ по газопостачанню та газифікації "Донецькміськгаз") 3 % річних у сумі 4 121 489,01 грн., інфляційних втрат у сумі 30 159 164,85 грн. та 5 984 164,23 грн. пені за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-125-Н від 04.01.2013.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з оплати поставленого в період з жовтня по грудень 2014 року та у січні 2015 року природного газу за договором купівлі-продажу природного газу №13-125-Н від 04.01.2013, заборгованість за цей період підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі №905/1472/15 та є не погашеною, у зв`язку з чим на зазначену заборгованість позивачем на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нараховано 3 % річних та інфляційних втрат, а також пеню на підставі пункту 7.2. вказаного договору.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.06.2018, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2019, позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 29 681 490,83 грн., у тому числі 25 560 001,82 грн. інфляційних витрат та 4 121 489,01 грн. 3 % річних, а також судовий збір у розмірі 445 222,36 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

2.2. Такі висновки судів мотивовані тим, що неналежне виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого природного газу є підставою для нарахування на суму простроченого зобов`язання 3 % річних, інфляційних. Водночас, судами встановлено, що здійснений позивачем розрахунок інфляційних витрат є не правильним, оскільки при розрахунку як базу для нарахування використано суму боргу, збільшену на індекс інфляції за попередні періоди, у зв`язку з чим за перевіреним розрахунком судом відмовлено у стягненні інфляційних втрат у сумі 4 599 163,03 грн. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені суди виходили з того, що в силу положень Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" встановлено мораторій на нарахування та стягнення пені з підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг з 07.02.2015 на період проведення антитерористичної операції, тому позивачем неправомірно здійснено нарахування пені за період починаючи з 06.05.2015.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі позивач просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 4 599 163,03 грн. та пені у сумі 5 984 164,23 грн. скасувати і прийняти в цій частині нове, яким позові вимоги задовольнити.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки при неповному з`ясуванні обставин справи неправильно застосовано положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не враховано правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №904/10242/17, від 04.12.2018 у справі №913/63/18, що при розрахунку інфляційних втрат має застосовуватися сукупний індекс інфляції, оскільки інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання, на яке поширюється дія статті 625 ЦК України, тому, відповідно, нарахування інфляційних втрат на борг з урахуванням інфляційних нарахувань за попередній період є правомірним. Також, позивач вказує на безпідставне застосування до спірних правовідносин положень Закону України від 13.01.2015 №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (далі - Закон №85-VIII від 13.01.2015), оскільки він не є енергопостачальною компанією в розумінні норм вказаного Закону, положень статті 275 Господарського кодексу України та статті 714 Цивільного кодексу України, що призвело до неправомірної відмови у стягненні штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання у вигляді пені, розрахованої за період з 06.05.2015 по 19.08.2015.

4. Відзиви на касаційну скаргу

4.1. Відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

5. Фактичні обставини справи, встановлені судами

5.1. Як встановленого господарськими судами попередніх інстанцій, 04.01.2013 між НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Донецькміськгаз" (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №13-125-Н (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого (в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013), продавець зобов`язувався передати у власність покупцю у 2013 - 2014 роках природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

5.2. Відповідно до пункту 6.1. договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 ) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий період.

5.3. У пункті 7.2. договору (в редакції додаткової угоди №2 від 31.12.2013) сторони погодили, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

5.4. На виконання умов вказаного договору позивачем з жовтня 2014 року по січень 2015 року передано відповідачу природний газ на загальну суму 57 242 902,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, 31.01.2015, підписаними сторонами та скріпленими їх печатками.

5.5. Відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково, у зв`язку з чим ПАТ НАК "Нафтогаз України" зверталось до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з ПАТ "Донецькміськгаз" основного боргу в розмірі 57 242 902,89 грн., а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

5.6. Рішенням Господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі №905/1472/15 позовні ПАТ НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Донецькміськгаз" задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 57 242 902,89 грн. основного боргу, а також 9 555 313,38 грн. пені, 651 969,04 грн. 3 % річних та 10 335 521,40 грн. інфляційних втрат, які нараховано на суму основного простроченого зобов`язання за період з 20.01.2013 по 05.05.2015.

5.7. Після прийняття рішення у справі №905/1472/15 відповідач за поставлений у період з жовтня 2014 року по січень 2015 року природний газ за договором №13-125-Н від 04.01.2013 не розрахувався, і за ним рахується заборгованість у загальній сумі 57 242 902,89 грн. (залишок заборгованості за жовтень 2014 року складає 11 018 576,34 грн., за листопад 2014 року - 12 627 480,05 грн., за грудень 2014 року - 20 754 704,09 грн., за січень 2015 року - 12 842 142,41 грн.), у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.

5.8. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до положень статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого наявні правові підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних та частково інфляційних втрат у розмірі встановленому судом, розрахунок яких здійснено на суму основного боргу (без врахування інфляційної складової за попередній період). Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені суди виходили з того, що на сторін спірних правовідносин поширюється дія мораторію, встановлена Законом № 85-VIII від 13.01.2015.

6. Позиція Верховного Суду

6.1. Відповідно до частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Переглянувши судові рішення у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

6.3. Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

6.4. За змістом статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

6.5. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

6.6. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

6.7. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

6.8. Позивачем оскаржено судові рішення в частині відмови у стягненні пені, нарахованої за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати спожитого природного газу за зобов`язаннями з жовтня 2014 року по січень 2015 року, та в частині відмови у стягненні інфляційних втрат, що розраховані на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань за попередній період, які є складовою грошового зобов`язання.

6.9. Положеннями статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 1, 3 статті 549 ЦК України).

6.10. Як встановили суди попередніх інстанцій у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №13-125-Н від 04.01.2013, що встановлено рішенням Господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі №905/1472/15 та не заперечується сторонами, а також не виконанням зазначеного рішення суду, позивач нарахував та заявив до стягнення у цій справі 5 984 164,23 грн. пені за період з 06.05.2015 по 19.08.2015.

6.11. Разом з тим, у статті 1 Закону № 85-VIII від 13.01.2015, який набрав чинності 07.02.2015, зазначається, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція.

6.12. Згідно із статтею 2 наведеного Закону встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону (до 31 грудня 2015 року), на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

6.13. Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

6.14. У пункті 5 статуту Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 747 від 25.05.1998 у редакції, яка діяла на момент прийняття Закону № 85-VIII від 13.01.2015, встановлено, що метою діяльності Компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Пунктом 6 статуту Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (в зазначеній редакції) встановлено, що предметом діяльності Компанії є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії.

6.15. У преамбулі Закону України "Про енергозбереження" визначено, що: енергозбереження - це діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; паливно-енергетичні ресурси - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

6.16. Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

6.17. Тобто природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

6.18. З урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства позивач є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону № 85-VIII від 13.01.2015, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

6.19. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 913/66/18 від 18.01.2019.

6.20. Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент прийняття Закону № 85-VIII від 13.01.2015) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

6.21. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини 1 статті 13 названого Закону в зазначеній редакції).

6.22. Суди встановили, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача є, зокрема, розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи, торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи.

6.23. За умовами пункту 1.2. договору №13-125-Н від 04.01.2013 газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для подальшої реалізації газу населенню.

6.24. Також судами встановлено, що місцем проведення господарської діяльності відповідача є м. Донецьк, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" (у певний час його дії) та розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015, віднесено до району проведення антитерористичної операції.

6.25. Таким чином, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку щодо поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною 2 статті 2 Закону № 85-VIII від 13.01.2015.

6.26. Крім того, слід зауважити, що наведені положення Закону № 85-VIII від 13.01.2015 поширюються на правовідносини між енергопостачальними компаніями і виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг і не містять обмежень щодо виду енергетичних ресурсів.

6.27. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшли правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення пені.

6.28. Даний висновок судів узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 913/66/18, відступати від якої колегія суддів правових підстав не вбачає.

6.29. З огляду на вищезазначене Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані аргументи, викладені у касаційній скарзі, про те, що норми Закону № 85-VIII від 13.01.2015 не підлягають застосуванню до позивача, оскільки він не був і не є енергопостачальною компанією відповідно до визначення, яке міститься в пункті 27 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу", а природний газ не є предметом договору постачання енергоресурсів, відповідно до положень статті 275 ГК України та статті 714 ЦК України, оскільки зазначені норми не регулюють спірні правовідносини.

6.30. Посилання у касаційній скарзі на неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.10.2018 у справі 913/65/18, не може бути підставою для інших правових висновків у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, виходячи із наступного.

6.31. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 129 Конституції України), одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд з прав людини наголосив, що вжитий у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" має на увазі дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" стосується не лише писаного права, а саме норм писаних законів, а й неписаного, тобто усталених у суспільстві правил та засад моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дати змогу громадянинові у разі потреби досить точно передбачити за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Таким чином виходячи із наведеного та положень статті 302 ГПК України саме постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 913/66/18, а не зазначена у касаційній скарзі постанова від 16.10.2018 у справі 913/65/18, належить до тієї судової практики, яка визначає сталість правозастосування, а скаржник мав можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала відповідним вимогам на момент вчинення дії - звернення із касаційною скаргою.

Аргументи, викладені у касаційній скарзі у цій частині, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин. Водночас оцінка доводів, викладених у касаційній скарзі, спрямованих на заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, в силу положень частини 2 статті 300 ГПК України, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції.

6.32. З огляду на викладене Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги в наведеній частині без задоволення, а оскаржуваних судових актів - без змін як таких, що ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, які застосовані судами з урахуванням встановлених ним фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

6.33. Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками судів про відмову у стягненні частини інфляційних втрат з огляду на таке.

6.34. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

6.35. Згідно статті 610 наведеного Кодексу, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

6.36. За приписами статті 625 вказаного Кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2).

6.37. Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 зазначеного Кодексу, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

6.38. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

6.39. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

6.40. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

6.41. Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, відступати від якої колегія суддів правових підстав не вбачає.

6.42. Так, у даній справі судами попередніх інстанцій не враховано те, що: заборгованість станом на квітень 2015 року вже існувала; інфляційні втрати за неналежне виконання грошового зобов`язання за жовтень - грудень 2014 року - січень 2015 року, нараховані на суму основного боргу за період з липня 2014 року по березень 2015 року, стягнуті згідно з рішенням Господарського суду Донецької області від 28.10.2015 у справі № 905/1472/15. При цьому інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період (з квітня 2015 року по серпень 2017 року включно) обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції за попередній період.

6.43. Отже, вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат суди попередніх інстанцій не врахували того, що розрахунок інфляційних втрат повинен здійснюватися за методикою збільшення суми боргу на індекс інфляції за кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду повинна бути використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця, у зв`язку з чим судами необґрунтовано зменшено розмір інфляційних втрат на зазначену суму.

7. Висновки Верховного Суду

7.1. Згідно з частиною 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.2. За вказаних обставин, доводи, викладені у касаційній скарзі щодо обґрунтованості заявлених вимог, знайшли своє часткове підтвердження, а оскільки у частині стягнення інфляційних втрат належить дослідити докази щодо розміру обрахування інфляційної складової, тому рішення та постанова у справі підлягають скасуванню в частині відмови у стягненні інфляційних втрат з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

7.3. В іншій частині підстави для скасування судових рішень відсутні.

7.4. Під час нового розгляду справи у наведеній частині суду першої інстанції слід дослідити наявні у справі докази, всебічно, повно й об`єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

8. Розподіл судових витрат

8.1. Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 та рішення Господарського суду Донецької області від 13.06.2018 у справі №905/342/18 скасувати в частині відмови у стягненні інфляційних втрат, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

С.К. Могил