РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.09.2019Справа № 910/5501/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про стягнення 960 668,03 грн.

за участю представників:

від позивача: Лисенко В.О.

від відповідача: Онищенко Т.О.

вільний слухач: ОСОБА_1 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення 960 668,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 1286/15-ТЕ-15 від 23.12.2014, у зв`язку з чим позивачем нараховано до стягнення з відповідача суму у розмірі 960 668,03 грн., яка складається з: 636 848,12 грн. - пені, 41 507,21 грн. - 3 % річних, 282 312,70 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5501/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі 28.05.2019.

22.05.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві на позов відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат нараховані позивачем на заборгованість, яку відповідач сплатив до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідач зазначив, що згідно наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №449 від 13.07.2016 було проведено реорганізацію відповідача шляхом виділу з його складу відокремленого підрозділу Виробничої філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль" та створення на його базі Державного підприємства "Калуська теплоелектроцентраль-нова". У зв`язку із реорганізацією, було здійснено публікацію повідомлення про прийняття уповноваженим органом рішення про виділ у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації (в "Урядовому кур`єрі" №138 від 26.07.2016) та встановлено двох місячний термін для пред`явлення кредиторами грошових та майнових вимог з дня публікації. Позивачем, як можливим кредитором, не було пред`явлено будь-яких претензій в порядку та термін, встановлений договором.

Відповідач, також, зазначає, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат після спливу трьох років від дня виконання основного зобов`язання відповідачем.

Крім того, на думку відповідача заборгованість, погашення якої було предметом врегулювання спільних протокольних рішень мала бути виключена із суми боргу, на яку нараховувалася пеня.

28.05.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи актів про фактичний обсяг спожитого газу.

В судовому засіданні 28.05.2019 підготовче засідання відкладено на 25.06.2019, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

11.06.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що посилання відповідача на Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

В судому засіданні 25.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.07.2019, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

В судому засіданні 23.07.2019, у зв`язку зі неявкою представника позивача, відкладено розгляд справи по суті на 06.08.2019. Позивачу направлено ухвалу про виклик в судове засідання з розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 06.08.2019 розпочато розгляд справи по суті. Судом було заслухано вступні слова представників позивача та відповідача, з`ясовано обставини справи та досліджено докази.

В судому засіданні 06.08.2019 оголошено перерву з розгляду справи по суті до 03.09.2019.

В судовому засіданні 03.09.2019 судом продовжено розгляд справи по суті зі стадії з`ясування обставин та дослідження доказів

Представник позивача в судовому засіданні 03.09.2019 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.09.2019 проти позову заперечив.

В судовому засіданні 03.09.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (покупець) укладений договір купівлі-продажу природного газу №1286/15-ТЕ-15.

Відповідно до п. 1.1. договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 7480,300 тис. куб.м.

Відповідно до актів приймання-передачі природного газу у період з січня 2015 року по грудень 2015 року включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 11 515 191,27 грн.

Згідно із п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно із п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Оплату за переданий природний газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконував зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив взяті на себе зобов`язань, зокрема, п.6.1 договору.

Заборгованість за поставлений природний газ була погашена відповідачем в повному обсязі станом на 21.06.2016.

У зв`язку з тим, що зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором строків оплати, позивачем здійснено нарахування 636 848,12 грн. - пені, 41 507,21 грн. - 3 % річних та 282 312,70 грн. - інфляційних втрат, з вимогою про стягнення яких позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондуються із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору №1286/15-ТЕ-15 від 23.12.2014 у період з січня 2015 року по грудень 2015 року включно позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 11 515 191,27 грн.

Згідно із наявної в матеріалах справи довідки по операціях та розрахунків, вбачається, що відповідачем зобов`язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором.

Останній платіж відповідача за поставлений у 2015 році газ відповідач здійснив 21.06.2016.

Разом з тим, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 3 листопада 2016 року №1730-VIII (надалі - Закон № 1730-VIII).

Закон №1730-VIII визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

За змістом статті 1 Закону №1730-VIII заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до статті 2 Закону №1730-VIII дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону №1730-VIII реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), яка не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (частина перша статті 3 Закону №1730-VIII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною 3 статті 7 Закону №1730-VIII передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону № 1730-VIII є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини третьої статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 Закону № 1730-VIII не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зокрема, застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону №1730-VIII, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Наведеної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №905/299/18, від 01.04.2019 у справі №922/2784/18, від 25.07.2019 у справі №916/2278/18.

Отже, якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону №1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються, а виконання частини третьої статті 7 Закону № 1730-VIII не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону № 1730-VIII.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене вище, посилання позивача на відсутність в матеріалах справи доказів того, що відповідач не включений до реєстру, набуття Відповідачем статусу учасника процедури врегулювання та, що відповідач є теплопостачальною організацію, у зв`язку із чим, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" є помилковими та такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та нормах законодавства.

Відповідач є теплопостачальне підприємство, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності відповідача є, зокрема, виробництво електроенергії, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Разом з тим, умовами договору, актами приймання-передачі природного газу та актакми про фактичний обсяг спожитого (протранспортованого) газу підтверджено те, що придбаний відповідачем газ використовувався для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Посилання позивача на постанови Вищого господарського суду України, зокрема, у справі №914/1111/16, судом до уваги не приймається, оскільки правова позиція, викладена в відповідних постановах, відповідно до процесуального закону не є обов`язковою при розгляді справ господарськими судами.

Як зазначено судом вище, останній платіж за поставлений у грудні 2015 року газ відповідач здійснив 21.06.2016, що позивачем не заперечується та підтверджено доданими до позову довідкою по операціях та розрахунком.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за договором №1286/15-ТЕ-15 від 23.12.2014 станом на 30.11.2016 була відсутня.

Тобто, на день набрання чинності Законом № 1730-VIII відповідач не мав перед позивачем кредиторської заборгованості за спожитий природний газ.

З урахуванням вище викладеного, заявлені позивачем до стягнення пеня в сумі 636 848,12 грн., 3 % річних у сумі 41 507,21 грн. та інфляційні втрати у сумі 282 312,70 грн., у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу і така заборгованість погашена відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIII, не нараховуються та підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 вказаного Закону.

З огляду на вище встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З приводу посилань відповідача на те, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат після спливу трьох років від дня виконання основного зобов`язання відповідачем, то суд зазначає, що у пункті 9.3. договору сторони погодили, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Доводи відповідача щодо реорганізації філії Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" "Калуська теплоелектроцентраль" не приймаються судом до уваги, оскільки філії та представництва не є юридичними особами та не несуть відповідальності за відповідача за порушення ним зобов`язань.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, судом враховано висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення 960 668,03 грн., з яких: 636 848,12 грн. - пені, 41 507,21 грн. - 3 % річних, 282 312,70 грн. - інфляційні втрати.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 13.09.2019.

Суддя О.В. Гулевець