АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2807/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників справи:

від ФОП Тимошенко Сергія Миколайовича - адвокат Карташов А.Г.

від ТОВ „Район „Успішний" - адвокат Ільченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 08.05.2019

у справі №916/2807/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Тимошенко Сергія Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Район „Успішний"

про визнання недійсними пунктів договору та витребування майна

ВСТАНОВИВ

У грудні 2018 Фізична особа-підприємець Тимошенко Сергій Миколайович (далі - ФОП Тимошенко С.М.) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Район „Успішний" (далі - ТОВ „Район „Успішний") в якій просив визнати недійсними п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди № НОМЕР_1 від 01.08.2017 року, додаток № 1 - Акт прийому-передачі об'єкту оренди від 01.08.2017 року в частині використання поняття "приміщення" в якості об'єкту оренди та витребувати з незаконного володіння ТОВ „Район „Успішний" тимчасову споруду - групу торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А, а також покласти судові витрати на відповідача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що ним у 2000 році за власні кошти збудовано торгівельне приміщення № НОМЕР_1, в якому він здійснює торгівельну діяльність з торгівлі непродовольчими товарами, однак, як стверджує позивач, в силу тяжкої обставини він вимушений був підписати та укласти договір оренди, предметом якого є торгівельний павільйон, який перебував у його власності та який позивач не передавав у власність відповідача. Водночас, позивач зазначає, що спірний договір укладено на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки за даним договором він має орендувати свій же торгівельний павільйон та у разі порушення умов договору чи його розірвання відчужити його на користь відповідача, що є абсолютно нелогічним з огляду на те, що жодних угод по передачі права власності на свій торгівельний павільйон позивач із відповідачем не укладали. Разом з тим, як зазначає позивач, оскільки він зацікавлений в оренді місця під розташування торгівельних споруд для здійснення підприємницької діяльності вважає, що спірний договір оренди за виключенням відповідних умов може бути дійсним саме в якості договору оренди місця під розташування торгівельних споруд для здійснення підприємницької діяльності.

З приводу вимог про витребування майна з незаконного володіння відповідача, позивач зазначає, що не укладав жодних угод купівлі-продажу чи оренди тимчасових споруд-павільйонів, за якими б право власності чи оренди переходило би від позивача до відповідача, а останній не має жодних документів на право власності на тимчасові споруди-павільйони. За твердженням позивача, відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним, а позивач як належний власник має право витребувати своє майно від позивача.

Рішенням господарського суду Одеської області від 08.05.2019 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що із змісту положень ст.ст. 638, 759 Цивільного кодексу України ст. 180 Господарського кодексу України вбачається, що майно, яке виступає об'єктом оренди за договором №175 від 01.08.2017 року є істотною умовою для даного виду договору, яка має бути погоджена сторонами під час його укладення. Більш того, як відзначено місцевим господарським судом, умови для даного виду договору, які пов'язані, зокрема, з передачею об'єкту оренди, його поверненням, строком оренди та порядку звільнення об'єкту оренди також відносяться до істотних умов даного виду договорів.

За твердженням місцевого господарського суду, оскільки пункти договору, які позивач просить суд визнати недійсними, з урахуванням природи правовідносин, які склались між сторонами у справі за спірним правочином, є істотними умовами договору, укладений між сторонами договір не може бути визнаний недійсним в частині, як того вимагає позивач.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки акт приймання-передачі майна від 01.08.2017 р. є додатком до відповідного договору та фактично вичерпує свою дію при здійсненні відповідної передачі, відсутні підстави і для визнання недійсним зазначеного акту в частині використання поняття "приміщення" в якості об'єкту оренди.

При цьому, як відзначено Господарським судом Одеської області встановлення зазначених вище судом обставин, виключає можливість застосування судом положень ст. 233 Цивільного кодексу України. Водночас, судом зазначено, що позивач, як особа яка здійснює підприємницьку діяльність, шляхом підписання договору оренди, був обізнаний з його умовами, а тому відповідальність щодо своєї господарської діяльності несе сам позивач. Відтак, судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи позивача щодо укладення договору в силу тяжкої обставини та на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки вони повністю спростовуються визнанням сторонами обставин щодо належного виконання ними зобов'язань за договором, що свідчить про наявність фактичного волевиявлення та бажання позивача укласти договір на відповідних умовах.

З приводу вимог позивача щодо витребування тимчасової споруди (павільйону) з незаконного володіння відповідача судом першої інстанції зазначено, що позивачем, в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України, не надано належних доказів з яких суд міг би дійти висновку про наявність у позивача права власності на майно щодо якого заявлено вимогу про його витребування.

При цьому судом першої інстанції не взято до уваги, надані позивачем дозвільні документи щодо розміщення відповідної тимчасової споруди, оскільки такі документи були видані на строк до 09.06.2017 року, а після вказаного строку тимчасова споруда підлягала демонтажу, доказів переоформлення, продовження чи зупинення строку паспорту прив'язки позивачем до суду не надано, тоді як договір оренди укладався між сторонами у справі щодо приміщення площею 25,0 кв.м., а не тимчасової споруди. Разом з тим, за твердженням суду першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, підтверджуючи перебування спірного майна у користуванні відповідача.

Як відзначено місцевим господарським судом, відповідач у справі ніяким чином не оспорює право власності позивача на спірне майно, а саме: тимчасову споруду - групу торгових павільйонів №175, загальною площею 35,42 кв.м. за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, 2-А.

Не погодившись із даним рішенням ФОП Тимошенко С.М. звернувся з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 08 травня 2019 року у справі №916/2807/18 скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати недійсними п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди № НОМЕР_1 від 01.08.2017 року, а також додаток № 1 - Акт прийому-передачі об'єкту оренди від 01.08.2017 року в частині використання поняття "приміщення" в якості об'єкту оренди та витребувати з незаконного володіння ТОВ „Район „Успішний" тимчасову споруду - групу торгових павільйонів №175, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А, а також покласти судові витрати на відповідача.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права з огляду на що воно підлягає скасуванню з огляду на таке.

Так стосовно твердження суду про те, що умови оспорюваного договору оренди не можуть бути визнані недійсними з огляду на те, що вимоги стосуються істотних умов договору та з урахуванням природи правовідносин, які склались між сторонами, апелянт зазначає, що він не просив визнати відповідні істотні умови договору недійсними повністю, а лише в певній частині, а саме в частині використання поняття «приміщення» в якості об'єкту оренди.

За твердженням апелянта, він орендував місце під розташування тимчасової споруди на авторинку «Успіх». Так само і починаючи з 01 серпня 2017 року позивач здійснював таку ж саму діяльність за спірним договором, однак сам зміст договору в якості об'єкту оренди визначав «приміщення», а не «місце під розташування тимчасової споруди», оскільки можливість провадити господарську діяльність на авторинку «Успіх» було поставлено в залежність від підписання договору оренди саме в оспорюваній редакції.

Отже, як стверджує апелянт, правовідносини, що склалися між сторонами за своєю природою були й залишаються орендними відносинами, об'єктом яких є місце під розташування тимчасових споруд.

В свою чергу, як вважає апелянт, визнання недійсними визначених позивачем пунктів договору в певній частині, навіть якщо такі умови є істотними, не має наслідком визнання недійсним договору в цілому, оскільки не виключає його істотної умови в повному обсязі та не перешкоджає його подальшому виконанню, позаяк фактичні обставини його виконання залишаються незмінними.

Як відзначає апелянт, жодних документів, договорів, угод та інших правочинів щодо передання права власності відповідачу щодо належних йому на праві власності тимчасових споруд - групи торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А не підписував. З огляду на це, за твердженням апелянта, позивач і просив визнати недійсними відповідні пункти договору в яких використовується поняття «приміщення» в частині використання даного поняття.

Скаржник відзначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, наведені позивачем, зокрема щодо передумов укладення спірного договору, умов в яких позивач вимушений був підписати оспорюваний договір, тощо. Так апелянт наголошує, що договір оренди та додаткові угоди до нього були укладені під впливом тяжкої обставини.

З приводу відмови суду у задоволенні позовних вимог про витребування майна позивача з чужого незаконного володіння відповідача апелянт зазначає, що в обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач зазначав, що не укладав жодних угод купівлі-продажу чи оренди тимчасових споруд-павільйонів площею 35,42 кв.м., за якими ми б право власності чи оренди переходило б від позивача до відповідача, а останній не має жодних документів на право власності на тимчасові споруди-павільйони. За твердженням позивача, відповідач незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним, а позивач як належний власник має право витребувати своє майно.

Разом із цим, як вважає апелянт, суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про те, що тимчасова споруда - група торгових павільйонів №175, загальною площею 35,42 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А є іншим майном, ніж те, в якому здійснював свою господарську діяльність позивач під час дії Договору оренди №175 від 01 серпня 2017 року.

Так, за твердженням скаржника, позивач у позовній заяві неодноразово відображав фотофіксації опечатаної тимчасової споруди, яку просив витребувати з незаконного чужого володіння відповідача. Вказані фото фіксації, як вважає апелянт, відображують тимчасову споруду, яка є повністю ідентичною тій, яка відображена у Паспорті прив'язки № 01-06/950 від 22 червня 2016 року та додатках до нього.

Таким чином, скаржник стверджує, що суду надано безпосередні докази того, що тимчасова споруда, яку використовував позивач на місці для розташування тимчасової споруди до 2017 року та після 01 серпня 2017 року є однією й тією ж тимчасовою спорудою.

Посилання суду на Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, скаржник вважає не доречним, з огляду на те що відсутність відповідного дозволу на розміщення тимчасової споруди може свідчити лише про факт відсутності відповідного дозволу, а не про фактичну відсутність тимчасової споруди в певному місці взагалі.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач посилався на те, що тимчасова споруда - групу торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А не є тимчасовою спорудою, а є частиною нерухомого майна - нежитлової будівлі магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями площею 9524, 4 кв.м. Тобто, як вважає апелянт, відповідач заперечував право власності позивача на тимчасову споруду - групу торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м.

Разом з цим, як стверджує апелянт, з наданих відповідачем документів вбачається, що йому на праві власності належать нежитлові будівлі магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями загальною площею 9524,4 кв.м.», що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова, будинок 2а. Разом із цим, суду та учасникам процесу не надано жодного документу за яким би можна було визначити, що торгівельне приміщення № НОМЕР_1 загальною площею 25 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А є складовою частиною об'єкту нерухомості, загальною площею 9524,4 кв.м. та не є тимчасовою спорудою.

На думку апелянта, саме лише розташування об'єкту за вказаною адресою не свідчить про те, що цей об'єкт належить до вказаного об'єкту нерухомості, оскільки за вказаною адресою розташована земельна ділянка площе, яка є більшою за площу нежитлових будівель магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями.

На підстав наведеного апелянт вважає, що жодних документів про право власності відповідача на тимчасові споруди - групу торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А суду не надано, однак з численних фотофіксацій та матеріалів паспорту прив'язки вбачається, що майно, яке позивач вимагає витребувати з незаконного володіння відповідача та майно, в якому позивач здійснював свою господарську діяльність в рамках орендних договірних відносин є тотожним та незаконно утримується відповідачем, а відтак підлягає витребуванню в судовому порядку.

Так само оскаржуване рішення, як вважає апелянт, не відповідає вимогам ст. 236 та 238 ГПК України, оскільки судом зокрема не зазначено мотиви відхилення судом доказів, наданих позивачем, оцінку кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, зокрема щодо наведених та розкритих на прикладі спірних правовідносин обов'язкових ознак правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2807/18 за апеляційною скаргою ФОП Тимошенко С.М. на рішення Господарського суду Одеської області від 08.05.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2019 прийнято справу до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г. та призначено до розгляду на 23.07.2019.

16.07.2019 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить рішенням господарського суду Одеської області від 08 травня 2019 року у справі №916/2807/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП Тимошенко С.М. без задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що йому на праві приватної власності належить об'єкт нерухомості, який розташовано за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, будинок 2-а та складається з нежитлових будівель магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, загальною площею 9524.4 кв.м.

На підставі договору оренди землі, ТОВ «Район «Успішний» передано в оренду земельну ділянку за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, земельна ділянка 2-А площею 1.4409 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Між сторонами укладено договір оренди за умовами якого позивач прийняв у тимчасове платне користування на умовах цього договору приміщення №175 загальною площею 25,0 кв.м. за адресою: Одеська обл., м. Одеса, пр-т Небесної Сотні будинок 2-а.

За твердженням відповідача, згідно з даними технічного паспорту на нежитлові будівлі № 2-а по проспекту Небесної Сотні, приміщення №175 входить до об'єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, загальною площею (кв.м): 9524.4 - Літ. «Б».

Як відзначає відповідач, позивач погодився на укладення договору оренди на запропонованих та погоджених сторонами істотних умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень, виконував умови договору, що ним не заперечується. Таким чином, відповідач вважає, що висновок суду з приводу того, що пункти договору, які позивач просить суд визнати недійсними, є істотними умовами договору, є цілком вірним та заснованим на законі.

Відповідач стверджує, що підписанням договору оренди та додаткових угод до нього, факт отримання приміщення та підписанням відповідного акту прийому-передачі приміщення, підтверджує, що позивач був ознайомлений з умовами даного договору та прийняв на себе зобов'язання щодо їх виконання. При укладенні договору оренди та додаткових угод до нього не існувало ніяких підстав, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах.

Щодо тверджень позивача про нав'язування укладення оскарженого договору з боку відповідача, ТОВ „Район „Успішний" зазначає, що позивачем не надано документальних підтверджень того, що ним вчинялися дії для укладення правочину з умовами, які б, на його думку, були б більш вигідними для нього (не надано протоколу розбіжностей до договору, жодних проектів договору складених позивачем та надісланих відповідачу, жодних доказів які б підтверджували листування щодо поліпшення умов договору для позивача). Відповідач також зазначає, що позивач не був позбавлений можливості укласти договір оренди з іншою юридичною особою на більш вигідних для нього умовах.

З приводу вимоги позивача про витребування майна з незаконного володіння відповідача, ТОВ „Район „Успішний" зазначає, що він є єдиним власником нежитлових будівель магазину з мийкою та адміністративно-побутовими приміщеннями, що розташовані за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А, при цьому зазначене право власності набуте у встановленому законом порядку, а позивачем не надано доказів, які б це спростували.

На думку відповідача, відсутність документів про право власності спростовує твердження позивача, що за договором оренди він має орендувати свій же торгівельний павільйон та у разі порушення умов договору чи його розірвання відчужити його на користь відповідача.

За твердженням відповідача, паспорт прив'язки, на який посилається позивач, є строковим документом, якій втратив свою чинність 09 червня 2017 року.

Відповідач також відзначає, що лист Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів підтверджує, що за відповідачем не зареєстровано тимчасових споруд (груп тимчасових споруд) за адресою: м. Одеса, проспект Небесної сотні, 2-А та спростовує доводи позивача, що «торгівельне приміщення № НОМЕР_1» не є нерухомим майном, а є тимчасовою спорудою - групою торгівельних павільйонів №175.

У судовому засіданні від 23.07.2019 оголошено перерву у судовому засіданні до 29.08.2019.

Під час судового засідання від 29.08.2019 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП Тимошенко С.М. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.08.2017 між ТОВ „Район „Успішний" (орендодавець) та ФОП Тимошенко С.М. (орендар) укладено договір оренди №175 у відповідності до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове строкове платне користування на умовах цього договору приміщення НОМЕР_1, загальною площею 25,0 кв.м., за адресою м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А, що за даним договором є об'єктом оренди.

Згідно з п. 4.1 договору право користування об'єктом оренди переходить до орендаря з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі (додаток №1).

Відповідно до п. 4.2 договору передача об'єкта оренди не спричиняє виникнення права власності орендаря на цей об'єкт оренди.

За умовами п. 4.3 договору порядок повернення об'єкту оренди аналогічний порядку його передачі в оренду встановленому даним договором. Об'єкт оренди вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що ніякі поліпшення об'єкту оренди, зроблені за рахунок орендаря або суборендаря не можуть стати підставою передачі права власності на об'єкт оренди.

У відповідності до п. 4.5 договору якщо в строк не пізніше, ніж за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії цього договору сторони не дійдуть згоди стосовно умов нового договору стосовно того ж об'єкта оренди або умов продовження цього договору, орендар зобов'язаний звільнити об'єкт оренди (вивезти майно, передати приміщення орендодавцю за актом, сплатити заборгованість) відповідно до умов цього договору протягом 3 (трьох) календарних днів з дати закінчення строку оренди.

Відповідно до п. 4.7 договору у випадку самовільного звільнення орендарем об'єкта оренди без узгодження з орендодавцем або відмови орендаря підписати акт прийому-передачі, факт передачі об'єкта оренди підтверджується актом про звільнення приміщення, складеним комісією у складі представників орендодавця. Даний акт є підставою для припинення нарахування орендної плати. Дата складання зазначеного акту вважається останнім днем оренди.

Положеннями п.п. 6.2.11 та п.п. 6.2.12 договору визначено, що орендар на протязі 30-ти днів з моменту передачі об'єкту оренди орендарю на період дії даного договору й надати орендодавцеві засвідчену копію договору страхування. Договір страхування об'єкта оренди, є додатком до даного договору.

У відповідності до п.6.9 договору орендар зобов'язаний, у випадку закінчення терміну дії даного договору, його припинення або розірвання, протягом 3-х днів повернути об'єкт оренди орендодавцеві у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

За умовами п. 9.1 договору амортизаційні відрахування на орендоване приміщення нараховуються орендодавцем використовуються на відновлення основних фондів орендодавця.

Пунктом 9.2 договору визначено, що поліпшення приміщення, здійснені за рахунок амортизаційних відрахувань, є власністю орендодавця.

Положеннями п.п. 10.2.4 договору передбачено, що у випадку прострочення орендарем виконання зобов'язання по поверненню об'єкта оренди орендодавцю, орендар сплачує орендодавцю неустойку в порядку ст. 785 Цивільного кодексу України (у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення).

Умовами п. 10.4 договору встановлено, що орендар зобов'язаний звільнити орендоване приміщення в строк зазначений в п. 4.5 цього договору, вивести належне йому майно з орендованого приміщення. В разі якщо зазначене майно не вивезено орендарем з орендованого приміщення по закінченню вказаного строку, то вважається, що орендар відмовився від права власності на це майно, крім випадків коли орендар письмово заявив орендодавцю про надання додаткового часу для вивозу зазначеного майна

У відповідності до змісту п. 10.5 договору сторони погодились, що в разі, якщо орендар не вивіз майно з орендованого приміщення по закінченню вказаного в п. 4.5 цього договору строку, то вважається, що орендар відмовився від права власності на це майно і відповідно до ст. 336 ЦК України орендодавець набув право власності на це майно.

За умовами п. 11.1 договір діє з моменту його підписання сторонами до 31.12.2017 р.

Згідно п. 11.3 договору з ініціативи однієї зі сторін договір оренди може бути розірвано: при порушенні п 6.2.12 даного договору; при несплаті орендних платежів більш, ніж за два місяці; при несплаті за комунальні послуги та електроенергію, інші платежі, передбачені договором більш, ніж за два місяці; при порушенні, під час користування об'єктом оренди, чинного законодавства (правил техніки безпеки, санітарних і екологічних вимог, правил пожежної безпеки й ін.); при тривалому (більш ніж 3 місяці) порушенні умов даного договору; в іншим, передбаченим законом, випадках.

Пунктом 11.4 договору передбачено, що про наміри розірвання договору оренди сторона попереджає іншу сторону письмово не менше чим за два місяці до моменту розірвання.

Умовами п.11.5 договору визначено, що реорганізація орендодавця або орендаря, або перехід права власності на приміщення третіх осіб не є підставою для зміни або припинення даного договору, що продовжує діяти і є обов'язковим для нового власника за винятком випадку переходу права власності до орендаря.

У відповідності до п.п. б п. 11.6 договору дія даного договору припиняється внаслідок загибелі орендованого приміщення.

Згідно п.13.2 договору до нього додаються: додаток №1 - акт прийому-передачі орендованого приміщення. Додаток №2 - договір страхування об'єкту оренди.

У п. 11.4 договору визначено, що орендар зобов'язується звільнити об'єкт оренди у випадку, якщо він зарахований у плані реконструкції (капітального ремонту, переустаткування) ринку. У цьому випадку орендодавець зобов'язується протягом 30 днів розглянути питання про надання орендареві в оренду на тих же умовах іншого, переважно рівнозначного, об'єкта оренди або сторони укладають угоду про призупинення дії даного договору на строк проведення капітального ремонту (реконструкції) з наступним його поновленням по закінченні капітального ремонту (реконструкції). У цьому випадку даний договір автоматично пролонгується на строк, протягом якого його дія була припинена.

На виконання умов договору відповідач передав, а позивач прийняв в тимчасове, платне користування торговельне приміщення №175, загальною площею 25,0 кв.м., що зафіксовано сторонами у акті прийому-передачі об'єкту оренди від 01.08.2017 р. Крім того, у даному акті зазначено, що технічний стан переданого приміщення задовільний, пошкоджень не має. Будь-які зауваження стосовно технічного стану об'єкту оренди у сторін відсутні.

В подальшому, 12.12.2017 року між ТОВ „Район „Успішний" та ФОП Тимошенко С.М. було укладено додаткову угоду до договору №175 від 01.08.2017 р. та додаткову угоду №2 згідно яких п.11 договору було викладено в новій редакції: зокрема, за умовами п. 11.1 додаткових угод договір діє з моменту його підписання сторонами до 30.06.2018 р.

Згідно п. 11.3 додаткової угоди, з ініціативи однієї зі сторін договір оренди може бути розірвано: при порушенні п 6.2.12 даного договору; при несплаті орендних платежів більш, ніж за два місяці; при несплаті за комунальні послуги та електроенергію, інші платежі, передбачені договором більш, ніж за два місяці; при порушенні, під час користування об'єктом оренди, чинного законодавства (правил техніки безпеки, санітарних і екологічних вимог, правил пожежної безпеки й ін.); при тривалому (більш ніж 3 місяці) порушенні умов даного договору; в іншим, передбаченим законом, випадках.

Умовами п.11.5 додаткової угоди визначено, що реорганізація орендодавця або орендаря, або перехід права власності на приміщення третіх осіб не є підставою для зміни або припинення даного договору, що продовжує діяти і є обов'язковим для нового власника за винятком випадку переходу права власності до орендаря.

У відповідності до п.п. б п. 11.6 додаткової угоди, дія даного договору припиняється внаслідок загибелі орендованого приміщення.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладено позивачем на вкрай невигідних умовах щодо власного майна та під впливом тяжкої обставини.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанцій дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог з огляду на що відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується за таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Статтею 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Верховний Суд України у постанові від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 дійшов висновку, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Ознаками правочину, який підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, має такі обов`язкові ознаки: особа вчиняє відповідний правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє даний правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та користується цим.

У своїх постановах від 02.08.2018 у справі №918/341/16, від 14.02.2018 у справі №910/8862/17, від 06.03.2018 у справі №910/8866/17 Верховний Суд неодноразово наголошував, що для застосування статті 233 Цивільного кодексу України має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Виходячи з викладеного, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України позивачу необхідно довести факт обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Також у постанові від 25.07.2018 у справі № 487/7703/15-ц Верховний Суд зазначив, що для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 Цивільного кодексу України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість усунути тяжку обставину, яка змусила її це зробити.

Між тим, звертаючись із позовом про визнання недійсними пунктів договору оренди №175 від 01.08.2017 року ФОП Тимошенко С.М. не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин укладено під впливом тяжкої для позивача обставини, на вкрай невигідних для нього умовах, а також що контрагент за договором діяв недобросовісно та усвідомлював наскільки невигідними для особи є умови договору, однак, прагнув їх досягнення, переслідуючи власну вигоду чи вигоду для третіх осіб.

В обґрунтування наявності тяжких обставин позивач зазначив, що неприйняття умов договору, нав'язаного відповідачем, зумовило би втрату багаторічного бізнесу, стабільного доходу, необхідність пошуку нового постійного місця господарської діяльності, переформатування торговельної діяльності, перенесення громіздкого некапітального павільйону до іншого місця, а також понесення у зв'язку із цим значних витрат та збитків з огляду також на те, що на авторинку «Успіх» позивач мав відповідну відомість серед споживачів та порозуміння, контрагентські відносини серед інших підприємців, в той час, як на інших автомобільних ринках, які розташовані за межами м. Одеси, позивач би таких позицій не мав та стикнувся би вже з усталеною спільнотою підприємці, які відповідно на тих майданчиках здійснюють господарську діяльність тривалий час, що ускладнило б як пошук контрагентів, так і залучення споживачів.

Втім, з огляду на вищенаведені приписи чинного законодавства наведені позивачем доводи, не можуть вважатись тяжкими обставинами, оскільки такі посилання ФОП Тимошенко С.М. є лише припущеннями останнього, які не підтверджуються жодними з наявних у матеріалах справи доказами.

Не надано позивачем до суду й доказів на підтвердження примушення (спонукання) відповідачем, або іншими особами ФОП Тимошенко С.М. на укладення оспорюваного правочину.

З приводу тверджень позивача про вчинення спірного правочину на вкрай невигідних для себе умовах колегія суддів зазначає наступне.

Так, за твердженням позивача, в даному випадку він уклав спірний правочин на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки за даним договором позивач має орендувати свій же торгівельний павільйон та у разі порушення умов договору чи його розірвання відчужити його на користь відповідача, що на думку позивача, є нелогічним з огляду на те, що жодних угод про передачу права власності на власний торгівельний павільйон позивач із відповідачем не укладали.

Проте як вбачається з наявних матеріалів справи, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження права власності на тимчасову споруду (торгівельний павільйон), що спростовує твердження позивач з приводу того, що останній за оспорюваним правочином має орендувати свій же торгівельний павільйон у відповідача.

Не заслуговують на увагу й твердження позивача з приводу нав'язування відповідачем укладення спірного договору з огляду на наступне.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина друга статті 180 ГК України).

Згідно зі статтею 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевказані приписи чинного законодавства, позивач, у разі незгоди з умовами договору запропонованого відповідачем, не був позбавлений можливості скласти протокол розбіжностей та внести свої пропозиції щодо викладення певних умов договору у власній редакції.

Проте наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення таких дій позивачем.

Колегія суддів також відзначає, що позивачем заявлено вимоги про визнання договору недійсним не вцілому, а лише певних його пунктів.

Як вбачається із змісту договору №175 від 01.08.2017 року, за своєю правовою суттю вказаний договір відноситься до договорів найму, різновидом якого є оренда.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Частиною 1 ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

У відповідності до п.п.1, 2 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до положень ст. 180 ГК кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

З урахуванням наведених приписів чинного законодавства України, майно, що виступає об'єктом оренди за спірним договором є істотною умовою для даного виду договору, яка має бути погоджена сторонами під час його укладення.

До того ж, з огляду на вид оспорюваного правочину, його умови, які пов'язані, зокрема, з передачею об'єкту оренди, його поверненням, строком оренди та порядку звільнення об'єкту оренди також є істотними умовами даного договору.

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 ЦК України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Нормами цивільного законодавства встановлено, що договір не може існувати без умов щодо його предмету та інших істотних умов для даного виду договору. Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України без погодження сторонами істотних умов договору - договір є неукладеним.

Оскільки п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди №175 від 01.08.2017 року, які позивач просить визнати недійними, визначають майно, що виступає об'єктом оренди за спірним договором, умови щодо його поверненням, строк оренди та порядку звільнення об'єкту оренди, тобто є істотними умовами договору, то договір не може бути визнаний недійсним у цій частині.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними п. 1.1, п. 4.1, п. 4.2, п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.7, п. 6.2.11, п. 6.2.12, п. 6.9, п. 9.1, п. 9.2, п. 10.2.4, п. 10.4, п. 10.5, абз. 2 п. 11.3, п. 11.5, пп. б) п. 11.6, п. 13.2, п. 14.1 договору оренди № НОМЕР_1 від 01.08.2017 року.

З огляду на те, що акт приймання-передачі майна від 01.08.2017 р. є додатком до договору оренди №175 від 01.08.2017 року та фактично вичерпує свою дію при здійсненні відповідної передачі, відсутні й підстави для визнання недійсним зазначеного акту в частині використання поняття "приміщення" в якості об'єкту оренди.

Щодо заявлених позовних вимог про витребування тимчасової споруди (павільйону) №175 з незаконного володіння відповідача судова колегія зазначає наступне.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Отже, суб'єктом таких вимог може бути тільки власник, а об'єктом виступає об'єкт матеріального світу, конкретно та індивідуально визначена річ.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 19.12.2018 у справі №2-557/11.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України).

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації.

Згідно з статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія відзначає, що позивачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи, не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ФОП Тимошенко С.М. права власності тимчасову споруду - групу торгових павільйонів №175, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А, яку останній просить витребувати у відповідача.

Також, об'єктом, який може бути витребувано від особи, яка незаконно заволоділа ним, може бути конкретно та індивідуально визначена річ.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 01.07.2016 року між позивачем та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради було укладено договір на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності №ТС-944/16, за умовами якого користувачу було надано право за плату тимчасово використовувати місце під розташування група тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (надалі - ТС) загальною площею 35,42 кв.м за адресою: м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 2-А, пав.№175 на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об'єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організацій Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.

У відповідності до п. 2.2 договору №ТС-944/16, підставою для розміщення ТС в межах м. Одеси за цим договором є паспорт прив'язки, який є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 8.3 договору визначено, що він діє з 30.06.2016р. по 09.06.2017 р.

Відповідно до п. 8.5 та п. 8.6 договору, він не може бути укладений на термін який перевищує термін дії паспорту прив'язки ТС. Договір не може бути продовжений у разі закінчення або не продовження терміну дії паспорту прив'язки ТС.

Отже, виходячи з умов наведеного договору позивачеві було надано лише право тимчасово використовувати місце під розташування група тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Додатком до вказаного вище договору є паспорт прив'язки від 22.06.2016 р. №01-06/950 з фотофіксацією місця розташування ТС з прив'язкою до місцевості.

Проте, наданий позивачем паспорт прив'язки №01-06/950 від 22.06.2016 не приймається колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Порядок розміщення тимчасових споруд (далі - ТС) для провадження підприємницької діяльності затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (далі - Порядок).

Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для розміщення ТС є паспорт прив'язки ТС.

Паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку.

Строк дії паспорта прив'язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив'язки (п. 2.20 Порядку).

Відповідно до п. 2.27 Порядку дія паспорта прив'язки ТС анулюється за таких умов: недотримання вимог паспорта прив'язки при її встановленні; невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив'язки; надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку, під час підготовки паспорта прив'язки ТС.

Згідно з п. 2.30 Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

Відтак, паспорт прив'язки №01-06/950 від 22.06.2016 є строковим документом, та втратив чинність 09.06.2017, доказів продовження чи зупинення строку паспорту прив'язки позивачем до суду не надано, а тому після закінчення строку дії паспорту прив'язки тимчасова споруду підлягала демонтажу.

Суд апеляційної інстанції також відзначає, що вказаний паспорт прив'язки стосується групи стаціонарних тимчасових споруд (існуючі) - павільйони (загальна площа покриття 35,42 кв.м.) у м. Одесі, пр. М.Жукова, 2-А, пав. №175.

В той же час, предметом договору оренди №175 від 01.08.2017 є приміщення №175, загальною площею 25,0 кв.м., за адресою м. Одеса, пр. М.Жукова, 2-А.

Колегія суддів не приймає до уваги долучену позивачем як до позовної заяви та й до апеляційної скарги фотофіксацію, оскільки з означених фотознімків неможливо встановити, що зображене на них приміщення є саме тим приміщенням, яке є предметом договору оренди №175 від 01.08.2017 року.

Відтак, майно, яке просить витребувати позивач не містить індивідуально визначених ознак, оскільки за умовами договору на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності №ТС-944/16 від 01.07.2016 року позивачу було надано лише право тимчасово використовувати місце під розташування група тимчасових споруд, а паспорт прив'язки, який є додатком до вказаного договору втратив чинність, що було є підставою для демонтажу тимчасової споруди.

З урахуванням наведеного та враховуючи не доведення позивачем наявності права власності на майно, яке останній просить витребувати у відповідача, а також відсутність у вказаного майна індивідуально визначених ознак, позовні вимоги про витребування з незаконного володіння ТОВ „Район „Успішний" тимчасової споруди - групу торгових павільйонів № НОМЕР_1, загальною площею 35,42 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 2-А, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 р. відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 08.05.2019 р. у справі №916/2807/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.09.2019 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.