ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1134/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Разюк Г.П.,
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:
від позивача- адвоката Теплицького М.І. за посвідченням №877 від 28.05.2004 та ордером серія КВ № 804234 від 05.09.2019;.
від відповідача- Степановича Д.Г. за довіреністю № 14/1132 від 11.02.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України(Адміністрація Одеського морського порту)
на рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2019
у справі №916/1134/18
за позовом скаржника
до Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1
про зобов`язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) /далі Адміністрація, АОМП/ звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 /далі Військова частина/ про зобов`язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію в запропонованій редакції, яку відтворено в позовній заяві..
Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. ст.ст. 11, 53, 638, 649, ЦК України, ст. ст. 20, 173, 174, 179, 181, 187 ГК України. Адміністрація наголошує на обов`язку орендаря по укладанню договорів з утримання орендованого майна з ним, як балансоутримувачем, а саме про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, який прямо передбачений умовами договору оренди (п. 5.9 договору), що укладений відповідачем с Фондом державного майна України і виступає правовою підставою для здійснення такого правочину, отже в разі відмови орендаря від укладення договору балансоутримувач має право на судовий захист в обраний ним спосіб.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.08.2018, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018, в позові Адміністрації відмовлено з підстав припинення дії договору оренди.
Постановою Верховного суду від 12.02.2019 рішення Господарського суду Одеської області від 08.08.2018 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 у справі скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не дослідив наведених позивачем підстав позову, не з`ясував обставин, пов`язаних з підставами позову, зокрема щодо дійсності договору оренди. Сам же висновок місцевого господарського суду про те, що договір оренди за №ДФ155 від 18.07.2008 з 15.07.2014 припинив свою дію також є передчасним.
Касаційний Суд дійшов висновку, що при вирішенні даного спору суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення ст. 17 ЗУ Про оренду державного та комунального майна, умови пунктів 10.1, 10.4 договору та не з`ясували, чи продовжувалась дія договору оренди № ДФ 155 від 18.07.2008 автоматично на новий строк після 15.04.2013 дати закінчення терміну дії договору оренди, визначеної сторонами в договорі за №ДФ/155/2 від 05.09.2012 про внесення змін до договору оренди від 18.07.2008, та якщо продовжувалась, то на який строк.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 15.07.2014 відповідач як орендар звернувся до Регіонального відділення ФДМ України по Одеській області із заявою про розірвання договору. При цьому місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що договір оренди припинив свою дію у зв`язку з його розірванням за заявою відповідача.
За загальним правилом розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від договору не допускається, якщо право на таку відмову не встановлено договором або законом. Однак суди попередніх інстанції не врахували наведеного та не з`ясували які умови щодо розірвання договору були передбачені в договорі оренди № ДФ 155 від 18.07.2008, не встановили чи передбачали умови зазначеного договору право сторін (сторони) на односторонню відмову від договору.
Касаційний господарський суд також зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що обов`язок утримання приміщень, що використовуються як пункти пропуску через державний кордон України, дійсно покладений на Міністерство інфраструктури України, до сфери управління якого належить позивач, і відповідно до діючого законодавства.
За підсумками нового розгляду справи Господарський суд Одеської області дійшов висновку про доведення порушення прав позивача, але рішенням від 13.06.2019 у задоволенні позову Адміністрації відмовлено повністю, оскільки суд за результатами розгляду заяви відповідача про застосування строку позовної давності дійшов висновку про наявність підстав для його застосування до спірних правовідносин.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Адміністрація звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що на її думку означене рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене із неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Також скаржник наголошує на невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та на порушенні і неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 277, п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України.
Адміністрація посилається на чинність договору, за п.п. 5.9 якого орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням нерухомого мана, шляхом укладання протягом 15 робочих днів після підписання договору з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Умови договору є чинними та жодні зміни до цього пункту договору сторонами не вносились.
Адміністрація також зазначає, що вона просить зобов`язати відповідача укласти договір на відшкодування витрат на спожиту електроенергію, укладання якого є предметом спору у даній справі, що у свою чергу не є договором про постачання електричної енергії. Спірний договір направлений на компенсування витрат адміністрації, понесених ним на оплату енергопостачальнику вартості спожитої (купленої) енергії, яку фактично спожив відповідач.
Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності з його обрахуванням, починаючи з 16 дня після укладання договору оренди, та вважає, що його не пропущено, оскільки перебіг зазначеного строку розпочався лише з дня відмови відповідача від відповідних пропозицій щодо укладання договору, які містилися в листах за №33А/1961 від 13.09.2017 та №19-33А/2894 від 30.11.2018.
Крім того скаржником наголошується, що надання комунальних послуг здійснюється весь час на протязі дії договору оренди по сьогоднішній день включно і факт існування відповідних правовідносин сторін судом визнано, отже у відповідача існує зобов`язання укласти договір на відшкодування витрат на спожиту електроенергію.
У відзиві на апеляційну скаргу Одеський прикордонний загін Військова частини НОМЕР_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною та просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2019 без змін, а апеляційну скаргу Адміністрації без задоволення.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного.
Як встановлено матеріалами справи, 18.07.2008 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності за № ДФ 155, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. №073000), загальною площею 820,8 кв.м, розміщені за адресою: м Одеса, вул. Приморська, 6, що перебуває на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" (п.п. 1.1) /т. 1, а.с. 42-46/.
Згідно п.п. 2.1. договору сторони встановили, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.
П.п. 5.9 передбачено, що орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору зобов`язується укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.
У відповідності до п.п. 10.1 договору останній укладено строком до одного року, що діє з 18.07.2008 до 15.07.2009.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін (п.п. 10.4.).
Оскільки зазначеним договором сторони визначили взаємні зобов`язання орендодавця та орендаря, а також балансоутримувача, яким його також підписано, договір є трьохстороннім.
18.07.2008 між Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) було підписано акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебувало на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт" /т.1, а.с 47/.
Договорами, укладеними між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Військовою частиною НОМЕР_1 , за №ДФ/155/1 від 29.12.2009 та за № ДФ/155/2 від 5.09.2012 сторони домовились про внесення змін до договору оренди від 18.07.2008 та продовжили термін дії останнього договору до 15.06.2010 та до 15.04.2013 відповідно.
Оскільки протягом місяця після 15.04.2013 року заяв, передбачених п.10.4 договору сторони не подавали і відповідач продовжував користуватися орендованим приміщенням договір щорічно пролонгувався на річний термін, встановлений п.10.1 договору, отже на час розгляду справи судом апеляційної інстанції є чинним до 15.04.2020, що на запит суду підтверджено листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 22.08.2019 №10-7-00304.
Лист військової частини НОМЕР_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області № 721/4552 від 10.07.2014 з проханням розірвати договір оренди № ДФ 155 від 18.07.2008 так як термін його дії закінчився 15.04.2014, не має жодних правових наслідків, оскільки його подано в той час коли дія договору вже пролонгувалася до 15.04.2015 і згоди орендодавця на розірвання договору не було.
ЗУ Про морські порти України, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 №133-р та наказом Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 державні підприємства морського транспорту були реорганізовані шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобов`язань щодо них, відповідно до розподільчих балансів.
Державне підприємство /далі ДП/ „Адміністрація морських портів України було створено внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів. У результаті реорганізації ДП «Одеський морський торговельний порт» стратегічні об`єкти портової інфраструктури, частина іншого майна, прав та обов`язків щодо них були передані до Адміністрація морських портів України відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013.
Адміністрації (балансоутримувач), як правонаступнику, були передані від ДП ОМТП певні основні засоби, в тому числі нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), які знаходяться у користуванні Військової частини відповідно до договору оренди № ДФ 155 від 18.07.2008, укладеного відповідачем з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області.
Згідно наказу ДП АМПУ № 17 від 13.06.2013 Одеську філію ДП Адміністрація морських портів України наділено відповідним майном, правами та зобов`язаннями, що перешли до неї від ДП ОМТП, яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань № 19 від 13.06.2013, для здійснення відповідних повноважень, а тому починаючи з 13.06.2013 Адміністрація є правонаступником ДП ОМТП в правовідносинах за договором оренди нерухомого майна № ДФ 155 від 18.07.2008 з відповідними правами, зобов`язаннями та відповідно виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором.
13.09.2017 за вих. № 33А/1961 Адміністрацією направлено командиру Військовій частині НОМЕР_1 лист з проектами договорів згідно п. 5.9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-155 від 18.07.2008р. на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію з проханням підписати вказані проекти і повернути. /т.1, а.с 50-61/.
У листі-відповіді від 02.10.2017 за №721/9231 відповідач повідомив позивача про те, що не продовжував дію договору оренди № ДФ 155, а підставою перебування підрозділів Одеського прикордонного загону в приміщеннях, що знаходяться на балансі Адміністрації та розташовані в пункті пропуску через державний кордон України, є ст. 17 Конституції України, Закон України Про Державну прикордонну службу України від 03.04.2003, Постанова КМУ від 18.08.2010 №751 Про затвердження Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, Постанова КМУ від 22.02.1994 № Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства, Розпорядження КМУ від 29.02.1996 № 143-р Про відкриття пунктів пропуску через державний кордон та численні нормативно-правові акти, що регламентують статус та повноваження органів та підрозділів Державної прикордонної служби України при здійсненні прикордонного контролю, як однієї з основних функцій в пунктах пропуску через державний кордон України. А тому, проекти договорів не можуть бути погоджені.
В матеріалах справи також знаходиться лист начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29.12.2017, в якому той зазначав, що Південне регіональне управління немає жодної законної підстави щодо зобов`язання Одеського прикордонного загону до укладання будь-яких договорів /т. 1, а.с. 67/.
Проаналізувавши зазначені нормативні документи, колегія суддів дійшла висновку, що жоден з них не містить відомостей про передачу орендованого за договором № ДФ 155 майна у власність відповідачу, а отже правовідносини сторін щодо цього майна регулюються саме даним договором.
Внаслідок відмови Військової частини НОМЕР_1 в укладенні договорів про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю Адміністрація має право вимагати укладання договору на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту іншою юридичною особою електричну енергію і висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності на таку вимогу є помилковим, оскільки він може сплинути лише через три роки після розірвання договору оренди, оскільки споживання послуг здійснюється кожного дня, в який цей договір діє.
Проте, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги висновки Верховного Суду щодо правовідносин сторін за договором оренди №ДФ155 від 18.07.2008, колегія все ж вважає, що позивні вимоги не можуть бути задоволені з інших підстав.
Дослідивши зміст викладеного позивачем проекту договору про відшкодування витрат за спожиту електроенергію судова колегія зазначає, що він не може бути укладеним в судовому порядку, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства щодо умов договору. Аналіз умов договору свідчить, що в ньому містяться елементи різних за своєю правовою природою договорів він має ознаки, зокрема, договору на електропостачання та договору про спільне використання електромереж, одначе не містить істотних умов цих договорів, а також тих, які сторони зобов`язані у будь-якому випадку погодити у відповідності до вимог ч.2 ст.180 ГК України: по- перше, не встановлює ціни договору або порядку її визначення та в п.п. 13.1 встановлено період дії договору з 1.01.2015 по 31.12.2018, що суперечить ч.2 ст.187 ГК України, якою передбачено, що при укладанні господарського договору за рішенням суду день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше. З огляду на загальні засади цивільного законодавства щодо свободи договору та підприємницької діяльності, підстави для визнання договору діючим з 1.01.2015, тобто в період коли сторони навіть не робили одна одній пропозицій щодо укладання договору, колегія не вбачає, отже рішення господарського суду в його резолютивній частині є вірним.
Відповідно до ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За таких обставин, апеляційну скаргу Адміністрації слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2019 у справі №916/1134/18 змінити в мотивувальній частині.
Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2019 у справі №916/1134/18 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови Південно-західного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у двадцяти денний строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 05.09.2019 о 15.45.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.