ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2019 р. Справа№ 920/1033/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

представники сторін в судове засідання не з`явилися

за апеляційною скаргою Шпак Тетяни Петрівни

на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2015 (повний текст рішення складено 18.09.2015)

у справі №920/1033/15 (суддя Зражевський Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

до Фізичної особи-підприємця Шпак Тетяни Петрівни

про стягнення 23 019, 41 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2015 Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Шпак Тетяни Петрівни (далі - ФОП Шпак Т.П.) про стягнення заборгованості за договором б/н від 29.03.2011 в розмірі 23 019, 41 грн, з яких: 15 445, 00 грн - заборгованість за кредитом, 5 304, 27 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 306, 39 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 963, 75 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 29.03.2011 між ним та ФОП Шпак Т.П . укладено договір банківського обслуговування шляхом підписання відповідачкою заяви про відкриття поточного рахунку.

Позивач указував, що за умовами вказаного договору позичальниця отримала кредит у розмірі 15 445, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

ФОП Шпак Т .П. взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги про погашення заборгованості не реагувала, унаслідок чого станом на 08.05.2015 утворилася заборгованість у розмірі 23 019, 41 грн, з яких: 15 445, 00 грн - заборгованість за кредитом, 5 304, 27 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 306, 39 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 963, 75 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Сумської області від 16.09.2015 позов задоволено. Стягнуто з ФОП Шпак Тетяни Петрівни на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 445, 00 грн заборгованості за кредитом, 5 304, 27 грн - по процентам за користування кредитом, 963, 75 грн - по комісії за користування кредитом, 1 306, 39 грн пені та 1827,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що ФОП Шпак Т.П. підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої остання приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Підписавши зазначену заяву, відповідачка взяла на себе зобов`язання виконувати умови договору банківського обслуговування.

Так, суд першої інстанції, встановивши, що відповідачка ані доказів сплати боргу по договору б/н від 29.03.2011, ані обґрунтованих заперечень не подала, її заборгованість підтверджується матеріалами справи. А тому задовольнив вимоги про стягнення з заборгованості за кредитом, процентами, комісіям та нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

У квітні 2019 року Шпак Тетяна Петрівна , не погодившись з ухваленим рішенням звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2015 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 було поновлено Шпак Тетяні Петрівні пропущений строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Шпак Тетяни Петрівни на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2015. Призначено до розгляду апеляційну скаргу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Справа була призначена до розгляду на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2019.

Так, поновлюючи скаржнику строк на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 09.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 06.08.2015.

Однак, судове засідання 06.08.2015 не відбулося, у зв`язку з відпусткою судді, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Сумської області від 27.08.2015. Крім того, вказаною ухвалою було призначено справу до розгляду на 16.09.2015.

В судове засідання 16.09.2015 представник скаржниці не з`явився, а суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення. Тобто суд першої інстанції у першому ( фактично єдиному) судовому засіданні ухвалив рішення. Також із матеріалів справи вбачається, що надіслана кореспонденція на адресу відповідачки (ухвали суду першої інстанції від 09.07.2015 та від 27.08.2015) повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

За таких обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення було ухвалене в першому судовому засіданні за відсутності доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, докази отримання копії оскаржуваного рішення матеріали справи також не містять, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність особливих та непереборних обставин щодо не оскарження судового акту раніше. А тому з метою забезпечення прав та інтересів усіх учасників судового процесу та дотриманням принципу верховенства права, яким гарантовано право на судовий розгляд, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що, звертаючись до суду апеляційної інстанції, у відповідачки був відсутній статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується відомостями з Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch). Вказаний статус було припинено 26.01.2017, що підтверджується відомостями про дату та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, згідно з якою з 15.12.2017 господарський суд згідно з п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Справа розглядалася різними складами суду.

Також, звертаючись з апеляційною скаргою, скаржницею було подано клопотання про призначення експертизи, в якому заявниця просила призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2019 у задоволенні клопотання Шпак Тетяни Петрівни про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

04.09.2019 в судове засідання представники сторін та сама скаржниця не з`явилися.

04.09.2019 на електронну адресу суду надійшли скановані копії листів. Сканкопії листів за підписом Шпак Т.П. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та про відкладення розгляду справи за можливості або призначення розгляду в режимі відеоконфернеції та задоволення клопотання про призначення експертизи. Сканкопія листа за підписом представника банку про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 ГПК України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, яка надає можливість обміну документами в електронній формі між судом та учасниками, не почала діяти.

В силу приписів ст. 5, 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.

Водночас, надіслані документи не відповідають вимогам наведених норм, а тому суд апеляційної інстанції не може прийняти вказані листи до розгляду, оскільки не можливо ідентифікувати дійсного заявника таких клопотань.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що учасники апеляційного провадження повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення скаржниці 16.08.2019 за трек-номер 600. Згідно з інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти позивач отримав поштове відправлення за трек-номером 597 18.08.2019. Отже, сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, обмеженість термін апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, встановлених нормами процесуального права, довгий строк знаходження справи в провадженні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги по суті за наявними в матеріалах справи доказами.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Апеляційна скарга вмотивована тим, що, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржниця зазначає, що підпис на заяві про відкриття поточного рахунку від 29.3.2011 їй не належить, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанк» та до правоохоронних органів, але на даний час результати щодо розгляду таких звернень відсутні.

Також скаржниця зазначає, що договір між нею та позивачем, в розумінні ст. 638 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, не укладався. З наведених підстав скаржниця вважає безпідставним нарахування процентів, комісії та пені за договором.

Крім того, скаржниця заявила про необхідність застосування строків позовної давності, оскільки на її переконання, позивачем було пропущено відповідний строк.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

04.07.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона заперечила проти доводів скаржниці та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Позивач зазначає, що ФОП Шпак Т.П. було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно з якою остання приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Підписавши зазначену заяву, відповідачка взяла на себе зобов`язання виконувати умови договору банківського обслуговування.

Так, позивач посилається на норму ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір банківського обслуговування від 29.03.2011 банк вважає публічною офертою відповідно до вимог ст. 641 Цивільного кодексу України.

Щодо порядку розрахунків позивач посилається на положення Умов та зазначає, що у зв`язку з порушенням скаржницею своїх зобов`язань за договором обслуговування кредитних лімітів на її поточному рахунку утворилася заборгованість, про стягнення якої заявлено даний позов.

Щодо первинних документів, які підтверджують видачу кредитних коштів боржнику позивач надав до відзиву на апеляційну скаргу виписки по рахунку скаржниці за період з 29.03.2011 до 08.05.2015. Так, позивач вказує, що за період з 29.03.2015 до 23.01.2015 скаржниця здійснювала платежі як за рахунок власних коштів, так і за їх відсутності та у межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Враховуючи те, що позивачем не наведено обґрунтування неможливість подання доказів долучених до відзиву на апеляційну каргу (відомості оборотів і залишків від 21.05.2019, виписки по рахунку 2600, 2607, 2068, 2069, які відображають транзакції за 2013 - 2015 роки) у визначений законом строк (разом з позовом) з причин, що об`єктивно не залежали від нього та участь позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не приймає подані банком докази (долучені до відзиву) до розгляду на підставі ст. 80, 269 ГПК України. Клопотання про поновлення строку для подачі таких доказів банком не заявлялося.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як з`ясовано судом першої інстанції, 29.03.2013 ФОП Шпак Тетяною Петрівною підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої остання приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Підписавши зазначену заяву, відповідач взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору банківського обслуговування.

Також в умовах заяви про відкриття поточного рахунку сторони передбачили, що у разі відсутності або недостатності коштів на рахунку клієнта (у разі перевищення суми платежу над залишком власних коштів) банк може встановити клієнту на рахунок кредитний ліміт.

Кредитний ліміт на рахунок визначається таким чином: банк за наявності вільних грошових ресурсів здійснює обслуговування кредитного ліміту клієнта за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, про розмір якого банк повідомляє клієнту на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку та клієнта. Порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки за користування кредитним лімітом регламентуються Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

Позивачем було долучено до матеріалів справи довідку про розміри встановлених кредитних лімітів № 08.7.0.0.0/12 від 09.06.2015, згідно з якою відповідачу було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Відміток про ознайомлення ФОП Шпак Т.П . з розміром встановлених кредитних лімітів вказана довідка не містить, як і відсутні в матеріалах справи докази надсилання (повідомлення) скаржниці про встановлені ліміти кредитування.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України). Водночас, ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини з банківського обслуговування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29.03.2013 ФОП Шпак Тетяною Петрівною підписано заяву про відкриття поточного рахунку. У заяві зазначено, що відповідачка приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Підписавши зазначену заяву, відповідачка взяла на себе зобов`язання виконувати умови договору банківського обслуговування.

Північний апеляційний господарський суд відхиляє посилання скаржниці про не підписання заяви про відкриття поточного рахунку від 29.03.2013 з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 73, 76 - 79, 269 ГПК України, на підтвердження відповідної обставини. Обов`язок з доведення відповідних обставин нормою ст. 74 ГПК України покладається на скаржницю, як на особу, яка про них заявляє. До того ж, матеріали справи містять виписку (надану до суду першої інстанції) по рахунку скаржниці, що підтверджує рух коштів клієнта, що свідчить про вчинення останнім конклюдентних дій із виконання умов договору банківського рахунку, тобто визнання такого правочину.

Доказів на спростування наведеного до суду апеляційної інстанції не надано, а доводи скаржниці про те, що від її імені діяли інші особи, матеріалами справи не підтверджується, тому відхиляються як безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Крім того, за умовами указаної вище заяви вбачається, що сторони, в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, погодили можливість встановлення банком клієнту на рахунок кредитного ліміту в разі відсутності або недостатності коштів на рахунку клієнта (у разі перевищення суми платежу над залишком власних коштів).

Норма ст. 1069 Цивільного кодексу України передбачає кредитування рахунка, відповідно до ч. 1, 2 якої якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, сторони фактично узгодили укладення договору банківського рахунку з можливістю його кредитування за умов відсутності на такому рахунку коштів та наявністю у банку вільних коштів (далі - договір).

Так, судом першої інстанції встановлено, що банком було здійснено кредитування рахунку скаржниці, що підтверджується випискою по рахунку клієнта.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість Шпак Т.П. за вказаним договором станом на 08.05.2015 становить 21 713, 02 грн, з яких: 15 445, 00 грн - заборгованості по кредиту, 5 304, 27 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 963, 75 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім клієнтам, споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві скаржниці від 29.03.2013 про відкриття рахунку процентна ставка, яка буде застосовуватися у разі здійснення банком кредитування, не зазначена, як не визначено розміру ліміту кредитування.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема - заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості по комісії за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором 19.03.2013, посилався на Витяг із «Тарифів банку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщених в мережі Інтернет: сайті https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: https://privatbank, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: визнання кредитного ліміту, умови припинення оплати банком розрахункових документів, зміна ліміту, відповідальність у разі невиконання таких умов, зокрема пільговий період користування лімітом, права та обов`язки сторін, забезпечення зобов`язань, порядок розрахунків, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про відкриття рахунку, яка містила посилання на Тарифи та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни.

А тому у вказаній частині приймаються доводи скаржниці про відсутність погодження всіх істотних умов договору, зокрема, щодо погодження розміру та порядку сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії. Доказів повідомлення клієнта про розмір ліміту матеріали справи також не містять. Відповідно висновок суду першої інстанції про визнання вказаних обставин щодо погодження сторонами усіх істотних умов договору, доведеним не може визнаватися обґрунтованим.

Північний апеляційний господарський суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.03.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (07.07.2015), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та погодженого розміру ліміту кредитування, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому посилання банку на те, що заяву скаржниці можна вважати договором приєднання, відхиляються судом як необґрунтовані.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього відсутній погоджений сторонами розмір процентів, пені, штрафу, тощо, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність в указаній та даній справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Північний апеляційний господарський суд вважає, що Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою (яка взагалі заперечує проти підписання договору) та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 29.03.2013 шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Вказані обставини не були встановлені судом першої інстанції, у зв`язку з чим він прийшов до передчасного висновку про можливість стягнення процентів за користування коштами та комісію. Так, суд першої інстанції зробив суперечливий, та такий, що ґрунтується на припущеннях висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку процентів за користування кредитом і комісії як таких, що передбачені договором. Суди погодилися, що їх розмір та підстави стягнення визначені сторонами в самому договорі, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачкою цих умов, що є неприпустимим, фактично визнавши Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank, складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 Цивільного кодексу України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ФОП Шпак Т.П. ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог таких принципів цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність, що передбачені п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Також Північний апеляційний господарський суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами договір у формі у вигляді заяви від 29.03.2013, підписаної сторонами, не містить і строку повернення прокредитованих коштів (користування ним).

Факт надання та часткового погашення кредитних коштів підтверджується випискою з банківського рахунку скаржниці.

А тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме 15 445, 00 грн.

Крім того, звертаючись з апеляційною скаргою, Шпак Т.П. заявила клопотання про застосування строку позовної давності. Враховуючи відсутність доказів обізнаності відповідачки про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне розглянути таке клопотання подане під час апеляційного перегляду.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлена ст. 257 Цивільного кодексу України, згідно з якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржницею здійснювалися транзакції по рахунку 23.04.2015 (погашення по договору банківського обслуговування), що підтверджується випискою по рахунку клієнта. 29.04.2015 банк звернувся до відповідачки з претензією від 16.04.2015, в якій вимагав погасити заборгованість. Направлення претензії підтверджується фіскальним чеком та реєстром згрупованих відправлень. Строки повернення кредитних коштів у заяві на відкриття рахунку сторонами не узгоджувалися. Водночас, враховуючи положення ст. 530 Цивільного кодексу України, строк виконання зобов`язання настав.

07.07.2015 банк звернувся до суду першої інстанції з даним позовом. Враховуючи здійснені скаржницею проплати по договору банківського рахунку 23.04.2015 та звернення позивача 29.04.2015 з вимогою погасити заборгованість, загальний строк позовної давності банком пропущено не було, у зв`язку з чим клопотання скаржниці про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Крім того, скаржниця, звертаючись з апеляційною скаргою, обґрунтовувала свою позицію тим, що суд першої інстанції розглянув справу без її участі та доказів про її повідомлення про судове провадження, що відповідно до ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», пункти 51 і 52).

Як вже було зазначено в постанов, ухвалою суду першої інстанції від 09.07.2015 було порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 06.08.2015. Судове засідання 06.08.2015 не відбулося, у зв`язку з відпусткою судді, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Сумської області від 27.08.2015. Крім того, вказаною ухвалою було призначено справу до розгляду на 16.09.2015. В судове засідання 16.09.2015 представник скаржниці не з`явився, а суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення. Також з матеріалів справи вбачається, що надіслана кореспонденція на адресу відповідачки (ухвали суду першої інстанції від 09.07.2015 та від 27.08.2015) повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Тобто суд першої інстанції в першому судовому засіданні ухвалив рішення суду без доказів повідомлення відповідачки про судове провадження стосовно неї.

За приписами ст. 64 ГПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з протилежною стороною; на національні суди покладається обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України», рішення ЄСПЛ від 08.11.2018 у справі «Печенізький та інші проти України»).

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення: «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи. Такі ж висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10.04.2019 у справі №461/10610/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17. Тому Північний апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції не виконав належно зазначений процесуальний обов`язок з інформування позичальника (відповідачки).

За таких обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення було ухвалене в першому судовому засіданні за відсутності доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України.

Водночас, позов підлягає задоволенню частково на підставі вищевикладеного.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на викладене, Північний апеляційний господарський суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 3, 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України із застосуванням положень ст. 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1056-1, 1066, 1069 Цивільного кодексу Укарїни дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового - про часткове задоволення позову, а саме задоволення позовної вимоги про стягнення 15 445, 00 грн суми основної заборгованості, в решті в задоволенні позову - відмовити. Відповідно, суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні апеляційної скарги в частині відмови в стягненні основної суми заборгованості - 15 445, 00 грн.

Отже, керуючись ст. 2, ч. 4 ст. 236, ст. 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення місцевого господарського суду про задоволення позову, з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

9. Судові витрати

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної та першої інстанції (судовий збір) покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам у відповідності з п. 11 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Шпак Тетяни Петрівни на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2015 у справі №920/1033/15 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2015 у справі №920/1033/15 скасувати, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Шпак Тетяни Петрівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, код 14360570) 15 445, 00 грн заборгованості за кредитом. В решті позовних вимог відмовити.

В решті задоволення апеляційної скарги відмовити.

3. Здійснити новий розподіл судових витрат. Судові витрати (судовий збір), понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Стягнути з Шпак Тетяни Петрівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, код 14360570) 324 (триста двадцять чотири) грн 09 коп. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Видачу відповідних наказів доручити суду першої інстанції.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.09.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

М.А. Дідиченко