СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа № 917/688/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

без виклику та повідомлення учасників справи

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (вх. №2044 П/2-5)

на рішення господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 (суддя Киричук О.А., повний текст рішення складено 05.06.2019)

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Обласного комунального підприємства теплового господарства Миргородтеплоенерго, м. Миргород, Полтавська обл.

про стягнення 55099,08 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Обласного комунального підприємства теплового господарства Миргородтеплоенерго про стягнення 55099,08 грн., з яких: пеня у сумі 51247,62 грн.; 3% річних у сумі 3851,46 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №1002/16-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 21.12.2015.

Позовні вимоги обґрунтовував порушенням відповідачем строків оплати за природний газ, визначений договором купівлі-продажу природного газу №1002/16-ТЕ-24 від 21.12.2015, укладений між сторонами.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неправомірно застосовано норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних правовідносин, оскільки, виходячи з аналізу статтей 1-3 вказаного Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає, у тому числі, і списання заборгованості) є теплопостачальні і теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості . Проте, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до вказаного реєстру, тому застосування частини 3 статті 7 наведеного Закону є неправомірним.

Згідно протоколу системи автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2019 для розгляду справи №917/688/19 було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 та повідомлено сторони, що розгляд зазначеної скарги буде здійснюватись у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.

04.09.2019 у зв`язку з відпусткою судді Шевель О.В. автоматизованою системою розподілу апеляційних скарг між суддями здійснено заміну вибулого судді і для розгляду справи №917/688/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов

Враховуючи викладене та зважаючи на приписи ч. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 розпочався спочатку.

Розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали та встановлено господарським судом першої інстанції, 21.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальником) та Обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Миргородтеплоенерго» (споживачем) укладено договір № 1002/16-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов п.п. 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (надалі - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Згідно з п. 3.4 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику: завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між Споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, Споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом; підписані та скріплені печатками Споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою № 4 від 31.03.16 до Договору були внесені зміни, в тому числі і до п.6.1. Договору, зокрема, з 01.04.16 остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 6.1 договору у разі прострочення споживачем оплати він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.1. в редакції Додаткової угоди № 6 від 25.08.16 до Договору).

Позивач, на виконання умов договору, передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 12 314 161,52 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 (об`єм 1722,351 тис. м.куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 3715400,46 грн.), від 29.02.2016 (об`єм 1042,455 тис. м.куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 2248750,57 грн), від 31.03.2016 (983,386 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 2121328,81 грн.), від 30.04.2016 (об`єм 194,426 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 413133,48 грн.), від 31.05.2016 (об`єм 176,337 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 1045748,94 грн.), від 30.06.2016 (об`єм 121,177 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 718628,08 грн.), від 31.07.2016 (об`єм 88,045 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 522142,07 грн.), від 31.08.2016 (об`єм 105,009 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 622745,38 грн.), від 30.09.2016 (об`єм 152,820 тис. м. куб., вартістю (з урахуванням ПДВ) 906283,73 грн.) (а.с. 36-44).

Дані акти підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками підприємств. Доказів щодо наявності заперечень стосовно кількості або вартості поставленого позивачем газу матеріали справи не містять.

У вказаних актах сторони зазначали, що НАК Нафтогаз України передає, а Обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Миргородтеплоенерго» приймає газ власного видобутку виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що відповідач не здійснив оплату за поставлений йому позивачем переданий газ у строк, визначений договором купівлі-продажу природного газу №10025/16-ТЕ-24 від 21.12.2015, чим порушив умови господарського зобов"язання, встановлені зазначеним договором та законом. У зв`язку з наведеними обставинами позивач нарахував відповідачеві пеню у сумі 51247,62 грн. та три проценти річних у сумі 3851,46 грн.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ у 2016 році було здійснено у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то, відповідно до положень вказаного Закону, нараховані на таку заборгованість пеня та 3% річних підлягали списанню. Позивач вказані суми не списав, натомість звернувся до суду з позовом про стягнення пені та 3% річних з відповідача.

За наведених доводів суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із таким висновком господарського суду першої інстанції виходячи з наступного.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача пені у сумі 51247,62 грн.; 3% річних у сумі 3851,46 грн., нарахованих за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором №1002/16-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 21.12.2015.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України та положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язань або їх зміна не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч.1. ст.692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У частині 2 наведеної статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з даними бухгалтерського обліку підприємства відповідача по операціях, проведених по договору №10025/16-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 21.12.2015, останній платіж по погашенню боргу за спожитий природний газ проведений 19.10.2016 в сумі 906 283,73 грн. згідно платіжного доручення № 2631 від 19.10.2016 (а.с. 88).

Відповідно до розрахунку заборгованості підприємства-відповідача перед позивачем та довідки по операціях за договором №10025/16-ТЕ-24, доданих до позовної заяви, позивачем факт повної оплати основного боргу 19.10.2016 не заперечується.

Водночас, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, погашення відповідачем заборгованості за зобов`язаннями січня лютого та серпня 2016 року було здійснено з порушенням строків, визначених у договорі № 1002/16-ТЕ-24.

Виходячи з тривалості періоду прострочення виконання кожного із зобов`язань та сум заборгованості, позивачем здійснено розрахунок пені в розмірі 51247,62 грн. та 3% річних у розмірі 3851,46 грн. (а.с. 13 16).

Разом з тим, 30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до нього, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

Згідно з ст. 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Водночас ч. 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені) інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, ще підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016р.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 по справі №924/292/18, від 29.01.2018 по справі №904/10745/16, від 07.02.2018 по справі №927/1152/16, від 14.02.2018 по справі №908/3211/16, від 22.02.18 по справі №922/4355/14.

Як вже зазначалось, останнє погашення відповідачем боргу по договору відбулося 19.10.2016.

Таким чином, до дня набрання чинності Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії відповідач здійснив погашення заборгованості за природний газ відповідно до договору №1002/16-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу від 21.12.2015.

Виходячи зі змісту ч.3 ст.7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30.11.2016 року, неустойка (пеня), проценти річних не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з 30.11.2016 року.

З огляду на викладені норми ч. 3 ст.7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії та з урахуванням повного погашення відповідачем до 30.11.2016 вартості отриманого за договором №1002/16-ТЕ-24 від 21.12.2015 газу, колегія суддів приходить до висновку, що у стягненні нарахованих позивачем пені у сумі 51247,62 грн. та 3% річних у сумі 3851,46 грн. слід відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що застосування до спірних правовідносин Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії є неправомірним, оскільки матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до відповідного реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, тоді як включення підприємства до вказаного реєстру, є необхідною умовою для здійснення процедури врегулювання заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи дійсно не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Водночас, частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, оскільки застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст. 1, 2, 3 Закону.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 у справі №905/3266/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, колегія суддів враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 по справі №925/108/18 про те, що вимогу стосовно включення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії (як передумову для застосування процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ) встановлено для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, які не погасили до 31.12.2016 заборгованість перед постачальником за спожитий до 01.07.2016 природний газ. Відтак, до заборгованості, що виникла та була погашена споживачем до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", не можуть бути застосовані правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Колегія суддів також додатково зазначає, що у постанові від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, Верховний Суд також вказує на те, що частина 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії і її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. При цьому, як вбачається зі змісту постанови, підставою для відмови у позові ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №908/3211/16 стали саме вищенаведені приписи закону, а не той факт, що відповідач у зазначеній справі включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Отже, всупереч вимогам ч.1 ст.74 ГПК України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень позивач не довів своїх тверджень про те, що застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії є порушенням норм матеріального права.

Тобто в ході апеляційного провадження позивачем не було наведено аргументів, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 269, 270, ст.275, ст.276, ст.282, 284 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 04.06.2019 у справі № 917/688/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.09.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов