ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2421/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Волевському Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, б. 20)
про стягнення 189611,79 грн.
за участю представників:

від позивача - Кравченко Ю.О., адвокат на підставі договору про надання правової допомоги від 01.07.2019

від відповідача - не прибув

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин", згідно вимог якого, до стягнення заявлено 189611,79 грн., що складається із:

- заборгованості із заробітної плати за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 р., січень 2018 року та з березня 2018 р. по 25 липня 2018 р. в сумі 66882,65 грн.;

- середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 83081,00 грн.;

- компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 9788,14 грн.;

- моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

- вихідну допомогу при звільненні в сумі 19860,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін та розгляд справи по суті призначено на 10.09.2019 р. о 10:00.

Позивач у судове засідання 10.09.2019 з`явився, заявлений позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наполягав на задоволенні позову.

Відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі. При цьому, суд зазначає, що відповідач своєчасно та належним чином повідомлений про розгляд даної справи, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за вих. № 020392/1, з якого вбачається, що копію ухвали суду від 12.08.2019 отримано уповноваженою особою відповідача ще 14.08.2019.

Оскільки Державним підприємством "Харківський завод шампанських вин" не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними матеріалами.

За висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору по даній справі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (позивач) працювала на Державному підприємстві "Харківський завод шампанських вин" та була звільнена 25.07.2018 за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується даними трудової книжки (а.с. 24-26) та наказом відповідача про звільнення позивача (а.с. 23).

Також, із наявної у матеріалах справи довідки про доходи № 35 від 11.06.2019, яку надано відповідачем - Державним підприємством "Харківський завод шампанських вин" позивачу, вбачається, що станом на 11.06.2019 невиплачена заробітна плата становить 66882,65 грн.

Як зазначив позивач у позові, відповідачем не виплачено заробітну плату за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 та з січня 2018 р. по липень 2018 р. , у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем за даний період утворилась заборгованість із заробітної плати у сумі 66882,65 грн.

Відповідачем твердження позивача під час розгляду даної справи не спростовані, контррозрахунок зі свого боку відповідачем також не наданий.

Суд встановив, що ухвалою суду від 15.04.2011 порушено провадження у справі № 922/2756/11 за заявою приватного підприємства "АЗЧ Постач" про визнання банкрутом Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин".

Ухвалою суду від 15.01.2013 у справі № 922/2756/11 щодо Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" введено процедуру розпорядження майном.

Заборгованість, яка заявлена до стягнення, виникла за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 р. та з січня 2018 р. по липень 2018 р., тобто після порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" та до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, а отже заявлена сума є поточною заборгованістю та спір щодо її стягнення підлягає розгляду в позовному провадженні.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за періоди з квітня 2017 р. по вересень 2017 та з січня 2018 р. по липень 2018 р. у сумі 66882,65 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по середньому заробітку за час затримки в розмірі 83081,00грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки відповідач не виплатив усі належні позивачу виплати в день звільнення, розмір яких сторонами не оспорюється, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати.

Середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні розраховується згідно з Порядком, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 .

Виходячи з п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивачем наданий розрахунок середнього заробітку за час затримки за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 та з січня 2018 р. по липень 2018 р. виплати заробітної плати, відповідно до якого сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 83081,00 грн.

Суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок не спростований відповідачем.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок, перевіривши правомірність нарахування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, а сума середнього заробітку за час затримки за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 та з січня 2018 р. по липень 2018 р. виплати заробітної плати в розмірі 83081,00 грн. стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 9788,14 грн., суд зазначає про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у ній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з приписами Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-11 та Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року, заробітна плата, яка виплачується з порушенням строків її виплати, підлягає виплаті з компенсацією втрати частини доходу (заробітної плати) у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, вимогами ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" унормовано, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" у разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобов`язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану у період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Судом перевірено розрахунок, наданий позивачем, і періоди нарахування заборгованості.

Дослідивши подані документи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 9788,14 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Водночас, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині заявленої до стягнення 10000,00 грн. моральної шкоди, про що зазначає таке.

Позиція позивача в частині вимог про стягнення моральної шкоди зводиться до того, що відповідач порушив законні права позивача на отримання коштів по заборгованості з заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках позивача, чим відповідач і заподіяв моральну шкоду позивачу. Адже, внаслідок таких дій відповідача (невиплати належних позивачу коштів) позивач вимушений був обмежувати себе та свою сім`ю у достатньому життєвому рівні, економити на придбанні необхідного для життя, при тому, що у позивача на утриманні є неповнолітня дитина, позивач зазнала душевних страждань та відчуття скрути, внаслідок неотримання належних виплат при звільненні вона була змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, пошуку джерел для існування. Також, позивачем зауважено про те, що позивач зазнавала постійних переживань, адже часто жила з думками в очікуваннях та сподіваннях, що отримає належні їй кошти.

Заподіяну моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в розмірі 10000,00 грн.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також визначено:

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків .

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача відповідачем або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням його ділової репутації, вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивача.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи можливість позивача вільно обирати місце роботи, а також підстави або мотиви звільнення з роботи, суд зазначає, що позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення з боку відповідача для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у вказаній частині суд відмовляє.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішує розподіл судових витрат та зазначає про наступне.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами підпункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 131-2 Конституції України передбачено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Згідно з частинами 1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В обґрунтування вимог про стягнення судових витрат на послуги адвоката, позивачем подано: Договір про надання правової допомоги від 01.07.2019, Акт про обсяг наданих адвокатом послуг та виконання робіт від 29.07.2019 по Договору про надання правової допомоги від 01.07.2019, оригінал квитанції про сплату послуг адвоката на суму 5025,13 грн.. (а.а. 32 - 37).

Беручи до уваги викладене та враховуючи наявні докази, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., тому витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 покладаються на відповідача.

Також, з урахуванням вимог статті 129 ГПК України, та враховуючи висновки господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються у даному разі на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" м. Харків (, місцезнаходження: 61017, м. Харків, вул. Лозівська, 20) на користь Фізичної особи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) - заборгованість із заробітної плати (за період з квітня 2017 р. по вересень 2017 р., січень 2018 р. та з березня 2018 р. по 25 липня 2018 р.) в сумі 66882,65 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 83081,00 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 9788,14 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2158,90 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод шампанських вин" (, місцезнаходження: 61017, м. Харків, вул. Лозівська, 20) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) - 1921,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "11" вересня 2019 р.

Суддя Є.М. Жиляєв