ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2019 справа № 914/888/19

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Іваночка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», м.Львів;

до відповідача: Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, Львівська область, Яворівський район, м.Яворів;

про: стягнення заборгованості;

ціна позову: 544970,31грн.

Представники:

Позивач: ОСОБА_1 О.Л. представник (довіреність від 21.03.2019р. №904-687);

Відповідач: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

08.05.2019р. до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» від 08.05.2019р. б/н (вх.№933) до Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району про стягнення 496537,83грн суми основного боргу з оплати поставленої електричної енергії, 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат; ціна позову 544970,31грн.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань за Договором про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.05.2019р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 04.06.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.06.2019р. у даній справі судом постановлено підготовче засідання відкласти на 02.07.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.07.2019р. у даній справі судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання відкласти на 23.07.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області у даній справі від 23.07.2019р. судом постановлено підготовче засідання відкласти на 01.08.2019 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.08.2019р. у даній справі судом постановлено Закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; розгляд справи по суті призначити на 27.08.2019р.

В судовому засіданні 27.08.2019р. судом оголошувалась перерва в межах робочого дня до 16:00год. 27.08.2019р., про що представник Позивача повідомлявся під розписку в судовому засіданні.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Позивача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах, надав оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до позовної заяви для огляду судом, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Після перерви представник Позивача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка не визнавалась судом обов`язковою.

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка визнавалась судом не обов`язковою.

Позиція Позивача:

Позивач, з урахуванням заяв від 04.06.2019р. вх. №1453/19 та від 18.07.2019р. вх. №1962/19, просить суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн суми основного боргу з оплати поставленої електричної енергії у зв`язку із відсутністю предмета спору та стягнути з Відповідача на користь Позивача 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення платежів.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну, проте, у поданому до суду поясненні від 27.05.2019р. вих. №103 (вх. №22397/19 від 29.05.2019р.) вказує на те, що ним не надсилалась заява про приєднання до публічного договору та електричних мереж Позивача, а Рішенням Яворівської міської ради Львівської області від 22.03.2019р. №180 затверджено акт приймання-передачі військового майна. З підстав наведеного просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Учасників справи за наявними у справі матеріалами. При цьому суд зазначає, що до залишення судового засідання представник Позивача брав участь у з`ясуванні обставин справи та перевірки їх доказами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018р. №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила), які регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами (п.1.1.1. Правил).

Окрім того, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018р. №429 видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» () ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу.

Пунктом 3.1.1. Правил встановлено, що постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку.

Електропостачальник розміщує у відкритому доступі форму відповідного договору, який пропонується споживачам до укладення. До договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відповідний електропостачальник має розробити з урахуванням вимог законодавства публічні комерційні пропозиції та розмістити їх на своїх офіційних веб-сайтах та на сайті Регулятора (п.3.1.5. Правил).

Згідно пункту 3.1.7. Правил договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником. У разі офіційного оприлюднення комерційної пропозиції електропостачальник не має права відмовити споживачу у приєднанні до договору на умовах цієї комерційної пропозиції, якщо технічні засоби вимірювання та обліку електричної енергії забезпечують виконання сторонами умов комерційної пропозиції. На вимогу споживача електропостачальник має надати письмовий примірник договору, підписаний з його боку.

Пунктом 3.2.5. Правил передбачено, що укладення споживачем договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відбувається шляхом приєднання споживача до договору на умовах обраної споживачем комерційної пропозиції, для чого споживач подає такому електропостачальнику заяву-приєднання.

Згідно пункту 4.27. Правил у разі звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний повідомити електропостачальника та оператора системи або основного споживача про намір припинити дію відповідних договорів не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та надати заяву щодо розірвання договорів і в цей самий термін здійснити сплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією включно. Дія договорів може бути достроково припинена електропостачальником та/або оператором системи у разі отримання документального підтвердження факту зміни власника об`єкта. У такому разі відповідні договори припиняють свою дію в частині постачання та розподілу електричної енергії на об`єкт, а в частині виконання фінансових зобов`язань сторін (які виникли на дату припинення дії договорів) продовжують діяти до дати здійснення повного взаєморозрахунку між сторонами. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем електропостачальника та (у разі наявності відповідного договору) оператора системи або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточне припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів.

15.12.2018р. Відповідачем подано Позивачу заяву-приєднання до умов договору споживача про надання послуги з розподілу електричної енергії б/н.

Відповідно до пункту 4 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018р. №312 договір вважається укладеним з дати підписання споживачем заяви-приєднання до договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, яка повертається споживачем на адресу ОСР, та/або сплати за рахунком (квитанцією), який надсилається (надається) одночасно з договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, та/або з дати, указаної у заяві-приєднанні, якщо споживач протягом указаного в заяві-приєднанні терміну не звернувся до ОСР із запереченнями щодо укладення договору в цілому або щодо окремих умов договору та спожив будь-який обсяг електричної енергії.

Таким чином, Відповідач приєднався до публічного договору Позивача про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (надалі Договір) на умовах комерційної пропозиції №4, яка є додатком №2 до Договору, що розміщений на офіційному веб-порталі Позивача www.lez.ua.

Відповідно до пункту 7 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018р. №312 договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього Договору (п.3.1. Договору).

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.

Згідно пункту 5.2. Договору спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника, яка є додатком 2 до цього Договору. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії.

Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць (п.5.5. Договору).

Відповідно до пункту 5.6. Договору розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються на банківський рахунок Постачальника. При цьому, Споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим Договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ та в інший не заборонений законодавством спосіб. Оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на розрахунковий рахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього Договору. Розрахунковий рахунок Постачальника зазначається у платіжних документах Постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Згідно пункту 5.7. Договору оплата за цим Договором здійснюється Споживачем у строки, визначені в обраній Споживачем комерційній пропозиції, що є Додатком №2 до цього Договору. Оплата рахунка Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строк, визначений у рахунку. Не отримання Споживачем рахунку Постачальника не звільняє Споживача від виконання зобов`язань з оплати за цим Договором згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, що є додатком №2 до цього Договору. Всі платіжні документи, що виставляються Постачальником Споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені Сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів.

Пунктом 5.8. Договору визначено, що у випадку, якщо Споживач не здійснив оплату за цим Договором у строки, передбачені комерційною пропозицією, Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії Споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ. 3 У разі порушення Споживачем строків оплати за цим Договором, Постачальник має право вимагати сплату пені, та/або інших штрафних санкцій, якщо такі передбачені комерційною пропозицією. За внесення платежів, передбачених цим Договором, з порушенням термінів оплати Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі, визначеному комерційною пропозицією, за кожен прострочений день оплати, враховуючи день фактичної оплати, та за весь період прострочення. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Згідно пункту 9.2. Договору в разі невнесення або несвоєчасного внесення Споживачем платежів, передбачених цим Договором, Постачальник має право вимагати від Споживача, а Споживач зобов`язаний сплатити на вимогу Постачальника пеню у розмірі передбаченому в комерційній пропозиції, яка є додатком №2 до цього Договору, три відсотки річних та додаткові нарахування із застосуванням індексу інфляції.

Пунктом 13.5. Договору встановлено, що дія цього Договору також припиняється у наступних випадках: анулювання Постачальнику ліцензії на постачання; банкрутства або припинення господарської діяльності Постачальником; у разі зміни власника/користувача об`єкта Споживача; у разі зміни електропостачальника.

Комерційною пропозицією від 10.12.2018р. «Універсальна 4 (інші непобутові)» (Додаток №2 до Договору) визначено, що рахунок надається не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. Оплата здійснюється протягом п`яти робочих днів від дати отримання рахунку. Розрахунковий період календарний місяць (з першого по останнє число місяця (включно). Розрахунки а електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на зазначений поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника. Дата оплати рахунка (здійснення розрахунка) визначається датою, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

З внесення платежів з порушенням термінів, визначених цією комерційною пропозицією, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, включаючи ден фактичної оплати. Сума боргу сплачується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Строк дії договору та умови пролонгації визначено до 31.12.2019р. У випадку відсутності заперечень договір пролонговується на один календарний рік.

На виконання умов укладеного договору Позивачем в період з січня по квітень 2019р. включно згідно Рахунків за активну енергію за січень 2019р. від 04.02.2019р. №300501/145992-1 на суму 552901,44грн., за лютий від 06.03.2019р. №300502/149047-1 на суму 727784,89грн., за березень 2019р. від 01.04.2019р. №300503/149877-1 на суму 741448,33грн. та за квітень 2019р. від 15.04.2019р. №300504/151940-1 на суму 778240,72грн. поставлено Відповідачу електричну енергію за Договором на загальну суму 1429359,12грн.

Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленої електричної енергії у встановлені Договором порядку і строки не виконав, згідно Платіжних доручень від 26.02.2019р. №8 на суму 29000грн., від 28.02.2019р. №2 на суму 7529,69грн., від 28.02.2019р. №1 на суму 224575,42грн., від 11.03.2019р. №10 на суму 11000грн., від 18.03.2019р. №11 на суму 50000грн., від 20.03.2019р. №12 на суму 92000грн. 25.03.2019р. №12 на суму 80000грн., від 27.03.2019р. №13 на суму 20000грн., від 27.03.2019р. №14 на суму 25000грн., від 29.03.2019р. №14 на суму 16000грн., від 01.04.2019р. №3 на суму 58013,29грн., від 09.04.2019р. №15 на суму 15000грн., від 11.04.2019р. №16 на суму 23000грн., від 15.04.2019р. №4 на суму 0,27грн., від 17.04.2019р. №17 на суму 100000грн., від 22.04.2019р. №18 на суму 31000грн., від 24.04.2019р. №19 на суму 52000грн., від 26.04.2019р. №54 на суму 29600грн., від 03.05.2019р. №21 на суму 20000грн. та від 03.05.2019р. №5 на суму 49102,62грн. сплачено на користь Позивача 932821,29грн., внаслідок чого утворився борг в сумі 496537,83грн. Належних, достатніх та допустимих доказів повного чи часткового погашення вказаної суми боргу станом на час звернення Позивача із позовом до суду Учасниками справи суду не заявлено та не подано.

Повідомленням про дострокове розірвання договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг згідно пункту 13.5. Договору від 20.03.2019р. вих. №904-649 Позивач повідомив Відповідача про розірвання з 09.04.2019р. Договору з підстав прострочення оплати поставленої електричної енергії.

З підстав наведеного Позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн суми основного боргу з оплати поставленої електричної енергії, 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку здійснення платежів за Договором.

29.05.2019р. Відповідачем за вх. №22397/19 надіслано до суду Письмові пояснення від 27.05.2019р. вих. №103, у яких в обґрунтування доводів, на які покликається як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог, покликається на те, що заява про приєднання до договору Відповідачем Позивачу не надсилалась, а відтак договір між сторонами відсутній.

Крім того, Відповідач вказує на те, що на підставі рішення Яворівської міської ради Львівської області від 22.03.2019р. №180 та акту приймання-передачі військового майна від 22.03.2019р. Відповідачем передано на безоплатній основі до комунальної власності територіальної громади міста Яворова нерухоме військове майно обладнання та мережі електропостачання військового містечка №53 по АДРЕСА_1 , які належали до сфери управління Міністерства оборони України.

З підстав наведеного відповідач просить відмовити Позивачу в задоволенні позову у повному обсязі.

10.06.2019р. Позивачем за вх. №24309/19 подано до суду Відповідь на письмові пояснення від 10.06.2019р. б/н, у яких в спростування викладених Відповідачем у письмових поясненнях доводів покликається на те, що в силу пункту 8 постанови НКРЕКП від 14.03.2018р. №312, договір про постачання електричної енергії укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Відповідач не подавав заяву-приєднання до публічного договору про постачання електричної енергії, проте, споживав електричну енергію, подавав звіти про обсяги такого споживання та частково оплачував спожиту електроенергію, а відтак, приєднався до публічного договору в подяку, визначеному пунктом 7 постанови НКРЕКП від 14.03.2018р. №312.

Окрім того, Позивач зазначає, що Відповідач заявкою від 15.12.2018р. приєднався до договору про надання послуг з розподілу електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії №90100/02.

Щодо заперечень Відповідача проти позову з підстав передання військового майна територіальній громаді м.Яворова за рішенням Яворівської міської ради Львівської області від 22.03.2019р. №180 та актом приймання-передачі військового майна від 22.03.2019р.Позивач зазначає, що таким в комунальну власність було передано тільки електромережі (трансформаторні підстанції, лінії), по яких здійснюється передача електричної енергії, але не передано будинки об`єкти електропостачання Відповідача, які зазначені в додатках №9 та №11 до Договору №90100/02. Змін до вказаного Договору Відповідачем не внесено.

Також в спростування доводів того, що Відповідач не є споживачем електричної енергії з 22.03.2019р. Позивач долучає підписаний 09.04.2019р. представником Відповідача Акт контрольного огляду про зняття показників засобів обліку Відповідача, які обліковують електроенергію, спожиту вказаними будинками.

В доповнення до викладеного Позивач зазначає, що, в силу приписів пункту 4.27. правил у разі остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний повідомити електропостачальника та оператора системи або основного споживача про намір припинити дію відповідних договорів не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня остаточного припинення користування електричною енергією та надати заяву щодо розірвання договорів і в цей самий термін здійснити сплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до заявленого споживачем дня остаточного припинення користування електричною енергією включно. Дія договорів може бути достроково припинена електропостачальником та/або оператором системи у разі отримання документального підтвердження факту зміни власника об`єкта. У такому разі відповідні договори припиняють свою дію в частині постачання та розподілу електричної енергії на об`єкт, а в частині виконання фінансових зобов`язань сторін (які виникли на дату припинення дії договорів) продовжують діяти до дати здійснення повного взаєморозрахунку між сторонами. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем електропостачальника та (у разі наявності відповідного договору) оператора системи або основного споживача про остаточне припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів.

З підстав наведеного Позивач зазначає про відсутність такого повідомлення та підсумовує існування обов`язку Відповідача щодо оплати спожитої електричної енергії і просив суд задоволити позов у повному обсязі.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності до ч.1 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем зобов`язання щодо порядку і строку оплати поставленої за Договором електричної енергії, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо несплати поставленої електричної енергії згідно умов Договору, погашення суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у даній справі після відкриття провадження у справі, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн. суми основного боргу є мотивованими та обґрунтованими.

04.06.2019р. Позивачем за вх.№1453/19 подано до суду Клопотання, у якому просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 305016,96грн. суми основного боргу та повернути Позивачу сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі.

Вказане клопотання обґрунтовує тим, що Відповідачем після відкриття провадження у справі згідно Платіжних доручень від 14.05.2019р. №22 на суму 56500грн., від 20.05.2019р. №23 на суму 75000грн., від 21.052019р. №25 на суму 35грн., від 22.05.2019р. №26 на суму 60000грн., від 24.05.2019р. №27 на суму 35000грн., від 29.05.2019р. №8 на суму 25000грн. та від 31.05.2019р. №6 на суму 53481,96грн. сплачено на користь Позивача 305016,96грн. Копії вказаних платіжних доручень долучено до поданого до суду клопотання.

Окрім того, 18.07.2019р. Позивачем подано до суду Клопотання (вх. №1962/19), у якому просить суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача суми основного боргу у зв`язку із відсутністю предмета спору, стягнути з Відповідача на користь Позивача 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат та повернути Позивачу з Державного бюджету України сплачений судовий збір у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу.

В обґрунтування викладених у клопотанні доводів Позивач покликається на те, що Відповідачем додатково згідно Платіжних доручень від 27.06.2019р. №2 на суму 33000грн., від 03.07.2019р. №7 на суму 38010,85грн., від 04.07.2019р. №36 на суму 20510,02грн. та від 04.07.2019р. №35 на суму 100000грн. сплачено на користь Позивача 191520,87грн. Копії вказаних платіжних доручень долучено до матеріалів справи.

Приписами п.2 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 4.4. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент відкриття провадження та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Суд роз`яснює Сторонам наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що згідно ч.3. ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про наявність правових підстав до закриття провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн. суми основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Згідно з ст.ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема в пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

При цьому суд взяв до уваги, що, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перевіривши правильність розрахунку пені, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки не враховано дат здійснення Відповідачем часткового погашення боргу з огляду на приписи ч.5 ст.254 ЦК України, а також допущено арифметичні помилки під час обчислення сум пені за окремими періодами існування боргу. Відтак, сума пені за заявлений Позивачем до стягнення період становить 45101,32грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 36157,74грн. пені є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення повністю в межах заявлених позовних вимог.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена, зокрема у п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» (із змінами та доповненнями), що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

Перевіривши правильність розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за заявлений Позивачем період, суд встановив, що такий проведено Позивачем невірно, оскільки Позивачем не враховано приписів ч.5 ст.254 ЦК України та листа Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р., а також допущено арифметичні помилки при обчисленні розміру трьох відсотків річних та інфляційних втрат за окремі періоди існування боргу. Таким чином, суд встановив, що сума належних до стягнення з Відповідача на користь Позивача за заявлений Позивачем період трьох відсотків річних становить 3777,06 грн., інфляційних втрат 12553,21грн.

З підстав наведеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат підлягають до задоволення повністю в межах заявлених позовних вимог.

Суд зазначає, що перерахунок сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат здійснювався судом із застосуванням інструменту «Калькулятор штрафів» програми «ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ «Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2019».

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», де зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем зобов`язання щодо порядку і строку оплати поставленої за Договором електричної енергії, беручи до уваги наявність вини Відповідача щодо несплати поставленої електричної енергії згідно умов Договору, погашення суми основного боргу, стягнення якої є предметом спору у даній справі після відкриття провадження у справі, перевіривши розрахунок сум пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, враховуючи те, що Відповідач не заперечив проти розрахунку суми позовних вимог, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних та 9175,51грн. інфляційних втрат є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення в межах заявлених позовних вимог, а провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн суми основного боргу закриттю у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1921 гривня.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 8174,55грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судових витрат Позивач подав Платіжне доручення від 07.05.2019р. №1299 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 8174,55грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №2 до позовної заяви.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору станом на час розгляду спору по суті Позивачем суду не заявлено та не подано.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Таким чином, сума заявлених Позивачем при поданні позову до господарського суду позовних вимог складала 544970,31грн. Відтак, сума судового збору, який підлягає до розподілу між Сторонами в порядку статті 129 ГПК України складає 8174,55грн.

З врахуванням наявності правових підстав до закриття провадження у справі в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн суми основного боргу у зв`язку із відсутністю предмета спору, судом встановлено, що Позивач наділений правом на повернення з Державного бюджету України 7448,07грн. судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі.

Позивач у поданих 04.06.2019р. за вх. №1453/19 та 18.07.2019р. за вх. №1962/19 клопотаннях просить суд повернути з Державного бюджету України сплачений за подання до господарського суду позовної заяви судовий збір з підстав закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору в частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 496537,83грн суми основного боргу з оплати поставленої електричної енергії.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів за наявності клопотання сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або в ухвалі про закриття провадження у справі, або в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 726,48грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 726,48грн. судового збору та, після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі постановити ухвалу про повернення Позивачу з Державного бюджету України 7448,07грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 07.05.2019р. №1299 судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.1,3 ч.1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 712, 714 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району (81000, Львівська область, Яворівський район, м.Яворів, вул.Івана Хрестителя,, буд.53; ідентифікаційний код 24298033) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (79016, Львівська область, м.Львів, вул.Шевченка, буд.1; ідентифікаційний код 42092130) 36157,74грн. пені, 3099,23грн. трьох відсотків річних, 9175,51грн. інфляційних втрат та 726,48 грн. судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення з Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району (81000, Львівська область, Яворівський район, м.Яворів, вул.Івана Хрестителя,, буд.53; ідентифікаційний код 24298033) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (79016, Львівська область, м.Львів, вул.Шевченка, буд.1; ідентифікаційний код 42092130) 496537,83грн суми основного боргу з оплати поставленої електричної енергії закрити у зв`язку із відсутністю предмета спору.

4. Після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі постановити ухвалу про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (79016, Львівська область, м.Львів, вул.Шевченка, буд.1; ідентифікаційний код 42092130) з Державного бюджету України 7448,07грн. сплаченого згідно Платіжного доручення від 07.05.2019р. №1299 судового збору

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 06.09.2019р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.