ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" вересня 2019 р. Справа№ 920/328/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Жук Г.А.
суддів: Дідиченко М.А.
Зубець Л.П.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №743 від 29.05.2019 (вх. №09.1-04.5/4399/19 від 10.06.2019) Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019

у справі №920/328/19 (суддя Заєць С.В.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 20 105,60 грн

за участю представників сторін:
від позивача: Сергутін В.А., довіреність б/н від 14.01.2019

від відповідача: не з`явились

в с т а н о в и в:
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 20 105,60 грн, з яких 18 805,60 грн регламентна страхова виплата потерпілій особі та 1 300,00 грн вартість послуг аварійного комісара.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у зв`язку із здійсненням страхової виплати за страховим випадком отримав право, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки, а саме до відповідача як до власника транспортного засобу, водій якого спричинив настання дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 18 805,60 грн шкоди в порядку регресу. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Відтак, встановивши факт права власності відповідача на автомобіль «КрАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з вини водія якого завдана шкода потерпілій особі, суд першої інстанції, з посиланням на приписи ст.ст. 993, 1187, 1191 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 18 805,60 грн страхового відшкодування в порядку регресу. Разом з тим, місцевий господарський суд вказав на те, що витрати страховика, пов`язані із замовленням послуг аварійного комісара, не є страховим відшкодуванням, оскільки ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика, а тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 300,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач Військова частина НОМЕР_1 , 29.05.2019 подав апеляційну скаргу №743 від 29.05.2019 (вх. №09.1-04.5/4399/19 від 10.06.2019), в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі №920/328/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права. Апелянт зазначає, що місцевим господарським судом не було враховано п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, та відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, передбаченому цим законом. Скаржник вважає, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо). А тому, на думку відповідача, у позивача відсутні підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 суми страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі №920/328/19 залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору, встановлено відповідачу процесуальний строк за усунення зазначених недоліків апеляційної скарги.

22.07.2019, з урахуванням встановленого судом процесуального строку, скаржник подав до суду клопотання про усунення недоліків, надав докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №743 від 29.05.2019 (вх. №09.1-04.5/4399/19 від 10.06.2019) Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі №920/328/19. Встановлено позивачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, учасникам справи встановлено строк для подання заяв та клопотань, пояснень тощо. Справу призначено до розгляду на 09.09.2019.

23.08.2019 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими та вказує на те, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «КрАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , не належав водієві ОСОБА_1 на праві приватної власності. На переконання позивача, приписи п. 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до даних відносин не застосовуються.

Представник відповідача в судове засідання 09.09.2019 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що свідчить повідомлення установи поштового зв`язку за кодом 582 про вручення рекомендованого поштового відправлення відповідачу 13.08.2019 (вх. №09.2-04/84998/19).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Представник позивача в судовому засіданні 09.09.2019 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив з підстав, наведених у відзиві, та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 2 частини 10 статті 270 ГПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.04.2017 о 09 год. 59 хв. трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «КрАЗ 6510», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (на чорному фоні) в м. Суми на вул. Лінійній, 20 під час зміни напрямку руху з правої сторони ліворуч, не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснив наїзд на автомобіль «Dacia», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 04.05.2017 у справі №591/1986/17 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Місцевим господарським судом встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у водія ОСОБА_1 був відсутній.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 1070/17 від 29.05.2017, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Dacia», державний номерний знак НОМЕР_3 становить 18 805,60 грн без ПДВ (а.с. 35-64).

Матеріалами справи підтверджується, що МТСБУ відповідно до платіжного доручення № 1260236 від 05.10.2017 виплатило потерпілій особі, власнику автомобіля «Dacia», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , страхове відшкодування у сумі 18 805,60 грн (а.с. 68).

Також, МТСБУ була здійснена оплата послуг аварійного комісара в розмірі 1 300,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1236496 від 28.08.2017 (а.с. 67).

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Пунктом 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

За твердженнями відповідача, водій транспортного засобу «КрАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та керував належним військовій частині транспортним засобом.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач стверджує, що згідно з п. 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, є такі транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі. Отже, на думку відповідача, у даній справі немає правових підстав для відшкодування витрат, понесених МТСБУ при виплаті страхового відшкодування ОСОБА_2 , власнику автомобіля «Dacia», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 у зв`язку з тим, що водій ОСОБА_1 є учасником бойових дій та звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними твердженнями, оскільки у даній справі водій ОСОБА_1 керував не власним транспортним засобом, а транспортним засобом, що належить відповідачу, про що зазначав сам відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 80). Матеріали справи не містять доказів, що транспортний засіб «КрАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належав ОСОБА_1 на якій-небудь правовій підставі. Також, у матеріалах справи відсутні докази, що сам водій належить до пільгової категорії осіб, визначених пунктом 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За таких обставин, у суду відсутні підстави для застосування у даних правовідносинах п. 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, враховуючи наведені вище норми Цивільного кодексу України, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну власнику автомобіля «Dacia», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 13.04.2017, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що враховуючи норми ст.ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до МТСБУ переходить право регресної вимоги до власника в межах фактично сплаченої страхової виплати, а не право відшкодування усіх витрат, пов`язаних зі здійсненням такої виплати. Тому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що страховик не має права вимагати відшкодування вартості оплачених послуг аварійних комісарів у зв`язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, та вважає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача оплачених позивачем послуг аварійного комісара у сумі 1 300,00 грн.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд на підставі повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин під час вирішення справи в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі № 920/328/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі №920/328/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.05.2019 у справі №920/328/19 залишити без змін.

3. Справу №920/328/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді М.А. Дідиченко

Л.П. Зубець

Повний текст постанови складено 13.09.2019.