ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.09.2019 Справа № 905/21/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення основного боргу у сумі 8943617,40грн, пені у сумі 1179009,70грн, 3% річних у сумі 336765,90грн та інфляційних втрат у сумі 1239337,68грн

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: Вінтоняк Д.О. адвокат за довіреністю №6/01 від 24.01.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ДН №5041 від 25.04.2018

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м. Маріуполь, Донецька область, про стягнення основного боргу у сумі 8943617,40грн, пені у сумі 1179009,70грн, 3% річних у сумі 336765,90грн та інфляційних втрат у сумі 1239337,68грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017 постачання природного газу в частині повної та своєчасної оплати за отриманий природній газ.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що зобов`язання в частині сплати основного боргу у сумі 8943617,40грн виконано в повному обсязі (у сумі 8941855,40грн шляхом перерахування коштів платіжним дорученням від 29.01.2019 №515; у сумі 1762,00грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у рахунок погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» перед Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» зі сплати судового збору, стягнутого на підставі постанови Донецького апеляційного господарського суду у справі №908/5628/14 від 14.02.2018. Проти позову в частині стягнення пені відповідач заперечує, посилаючись на приписи ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежі за спожиті енергетичні ресурси»; у випадку стягнення пені просить зменшити її розмір на 95%. Крім того, заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат вважає завищеним, посилаючись на невірне визначення позивачем бази нарахування інфляційної складової боргу.

Провадження у справі №905/21/19 відкрито ухвалою господарського суду Донецької області від 11.01.2019; справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначене на 31.01.2019 з подальшим оголошенням перерви до 26.02.2019; ухвалою суду від 26.02.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 13.03.2019.

Ухвалою суду від 13.03.2019 до початку розгляду справи по суті провадження у справі №905/21/19 було зупинено до закінчення перегляду об`єднаною палатою Верховного Суду справи №905/600/18.

Ухвалою суду від 12.08.2019 поновлено провадження у справі №905/21/1905.07.2019; розгляд справи по суті призначено на 22.08.2019 з повідомленням сторін.

Представник позивача 22.08.2019 та 05.09.2019 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач у судове засідання 05.09.2019 з`явився, заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

26.01.2016 між позивачем, Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та відповідачем, Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (споживач) був укладений договір №4931/1617-БО-6 постачання природного газу (з додатковою угодою №1 від 26.01.2017, яка є невід`ємною частиною цього договору) відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

За правилами п.2.1 укладеного сторонами правочину постачальник передає споживачу з 01 січня 2017 по 31 березня 2017 (включно) природний газ обсягом до 11445,0 тис.куб.м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): січень 3872,7; лютий 4188,3; березень 3384,0.

Пунктом 2.4 договору сторони погодили допущення відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +-5 відсотків, підтвердженого постачальником планового обсягу без узгодження сторін.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.4 договору).

Згідно з п.п.3.5, 3.6 договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, постачальнику підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу однин примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженими представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта.

За змістом п.5.2 договору ціна за 1000куб. м природного газу становить 4942,00грн, крім того ПДВ 20% 218,20грн, всього з ПДВ 5930,40грн.

Порядок та умови проведення розрахунків визначені Розділом 6 договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017. Так, відповідно до п.6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 січня 2017 до 31 березня 2017 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.12.1 договору).

Як свідчать матеріали справи, у виконання умов договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017 постачання природного газу позивачем за період січень 2017 березень 2017 було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 56362752,88грн, за наслідком чого сторонами у відповідності з п.3.4 договору були підписані наступні акти приймання-передачі: від 31.01.2017 про поставку 3802,779 тис. куб.м природного газу у січні 2017 на суму 22552000,58грн, у тому числі ПДВ 3758666,76грн; від 28.02.2017 про поставку 3374,2016 тис. куб.м природного газу у лютому 2017 на суму 20010450,56грн, у тому числі ПДВ 3335075,09грн; від 31.03.2017 про поставку 2327,044 тис. куб.м природного газу у березні 2017 на суму 13800301,74грн, у тому числі ПДВ 2300050,29грн.

Вказані акти приймання-передачі підписані повноважними представниками сторін без зауважень стосовно якості та обсягу поставленого природного газу, містять посилання на договір №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст. 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймаються судом як такі, що підтверджують поставку заявленого у вказаних актах обсягу природного газу на загальну суму 56362752,88грн з ПДВ.

В свою чергу, у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2016, відповідачем було здійснено оплату за поставлений природний газ у загальному розмірі 47419135,48грн, а саме: за січень 2017 в розмірі 22552000,58 грн, за лютий 20,56грн, за березень 2,34грн, що вбачається з відомостей позивача щодо операцій по підприємству «Маріупольтепломережа ККП» за період з 01.10.2016 по 31.05.2018.

Разом з тим, прийнятого на себе за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017 зобов`язання з оплати отриманого природного газу у передбачений договором строк відповідачем виконано не було, що й стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення основної заборгованості за договором у сумі 8943617,40грн.

Розглядаючи позов в цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.629 Цивільного Кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між сторонами укладений договір №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017, який за своєю природою є договором поставки, та згідно з яким позивач зобов`язався поставити відповідачу у 2017 році природний газ, а відповідач зобов`язався здійснити остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 договору).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідачем не здійснено повної оплати вартості природного газу у передбачений п.6.1 договору строк, а саме: за актом приймання-передачі від 31.01.2017 до 27.02.2017 включно з урахуванням того, що останній день строку (25.02.2017) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), за актом приймання-передачі від 28.02.2017 до 27.03.2017 включно з урахуванням того, що останній день строку (25.03.2017) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), за актом приймання-передачі від 31.03.2017 до 25.04.2017 включно.

Внаслідок несплати вартості поставленого природного газу у погоджений сторонами строк у відповідача виникла заборгованість за договором у сумі 8943617,40грн.

При цьому, як свідчать матеріали справи та зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, зобов`язання в частині оплати поставленого природного газу за договором постачання природного газу №4931/1617-БО-6 від 26.01.2016 у розмірі 1762,00грн є виконаним шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог (грошове зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» перед Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» зі сплати судового збору у сумі 1762,00грн на підставі постанови Донецького апеляційного господарського суду у справі №908/5628/14 від 14.02.2018). Вказану заяву позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог отримано відповідачем 12.12.2018, про що свідчить відбиток штампу про реєстрацію вхідної кореспонденції (вх.№839-37497-61.1).

Відповідно до ч.3 ст.203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні за змістом приписи містить ст.601 Цивільного кодексу України.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення зобов`язань. За своєю правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду.

З огляду на вищенаведене, за відсутності підстав вважати наведену вище заяву такою, що не відповідає вимогам ст.602 Цивільного кодексу України, а також враховуючи її визнання безпосередньо позивачем, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем з оплати поставленого за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2016 газу на суму 1762,00грн на час звернення позивача до суду 19.12.2018, що вбачається з дати адресного ярлика, прикріпленого до конверту поштового відправлення позову), було виконаним. Вказане призводить до висновку суду щодо безпідставності позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017 у сумі 1762,00грн, отже, позов в цій частині є таким, що задоволенню не підлягає.

Судом також встановлено, що після відкриття провадження у справі відповідачем було сплачено решту заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 8941855,40грн, що підтверджується платіжним дорученням №515 від 29.01.2019 на суму 8941855,40грн.

Враховуючи, що заборгованість за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2016 у сумі 8941855,40грн була сплачена відповідачем 29.01.2019, тобто звернення позивача до суду 19.12.2018, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 8941855,40грн на підставі п.2 ч. 1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Разом з тим, несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленого товару є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк, встановлений договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2016, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Крім основної заборгованості за договором №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3 % річних у сумі 336765,90грн, а саме: 729,42грн за період прострочення 28.02.2017 06.03.2017 (за поставку січня 2017), 13135,34грн за період прострочення 28.03.2017-23.04.2017 (за поставку лютого 2017), 322901,14грн за період прострочення 26.04.2017-11.06.2018 (за поставку березня 2017) та інфляційні втрати у сумі 1239337,68грн за зобов`язаннями березня 2017 за період з 01.05.2017 по 30.04.2018.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, за період визначений позивачем, судом встановлено арифметичну та методологічну правильність розрахунку, що відповідачем не заперечується, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані.

За результатами проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за зобов`язаннями, які виникли у березні 2017, судом встановлено, що розрахунок є неправильним з огляду на те, що при розрахунку позивач допускав переривання послідовності множення індексів інфляції відносно несплаченого залишку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16 вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Між тим, відповідно до п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Своєю чергою, за змістом рекомендацій Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 сукупний коефіцієнт інфляції за певний період визначається шляхом перемноження місячних індексів інфляції цього періоду.

Початок відліку (момент прострочення) періоду прострочення відповідної суми грошового зобов`язання, що становить базу нарахування (перший множник) у відповідності до ст.253 Цивільного кодексу України є наступний після визначеної (кінцевої) дати платежу день.

Кінець відліку періоду прострочення є день, що передує дню, в якому відбулося погашення/припинення відповідного грошового зобов`язання, оскільки з урахуванням п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, тобто день погашення визначає термін припинення відповідного зобов`язання у розумінні ч.2 ст.251 Цивільного кодексу України (як вказано в п.1.9. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань).

Кількість місячних індексів інфляційної індексації в межах визначеного проміжку часу (перемноження яких між собою утворюють сукупний коефіцієнт другий множник) визначається кількістю цілих місяців, впродовж яких існувала непогашеним відповідна сума грошового зобов`язання тобто починаючи з наступного, за місяцем дати початку відліку періоду, і завершуючи місяцем, що передує місяцю, в якому відбулося погашення. Зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистки №265 від 27.07.2007р. випливає, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Зважаючи на викладене в п.36.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013, погашення частини заборгованості в перебігу загального періоду нарахування інфляційної індексації впливає виключно на визначення кількості місячних індексів інфляції, що мають застосовані для встановлення сукупного коефіцієнту індексації саме для цієї погашеної суми, та не впливає (не перериває) період прострочення (а отже і кількість місячних індексів інфляції) відносно залишку заборгованості (різниці між первісною сумою боргу та виконаної частковою оплатою) його прострочення як розпочалось з моменту, визначеного в порядку п.36.2 цієї постанови, так і продовжує тривати до погашення.

Таким чином, у разі здійснення боржником часткових платежів в перебігу загального періоду нарахування інфляційної індексації з моменту виникнення боргу і до моменту її повного погашення (як у розглядуваному випадку), кредитор управнений вимагати стягнення інфляційної індексації у загальному розмірі, що розраховується як сума інфляційних індексації, визначених відносно кожної частини первісної суми боргу за період з моменту початку прострочення до моменту погашення відповідної частини змінюється лише дата кінця періоду прострочення у порівнянні для кожної суми часткової оплати, тоді як початок перебігу прострочення у них один.

Суд здійснивши власний розрахунок, встановив, що сума інфляційних втрат за зобов`язаннями березня 2017 за період травень 2017 квітень 2018 становить 1190685,69грн, з огляду на таке:

- період нарахування інфляційної індексації травень 2017, в якому індекс інфляції становить 101,3%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 11170934,05грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 145222,14грн (11316156,19-11170934,05);

- період нарахування інфляційної індексації червень 2017, в якому індекс інфляції становить 101,6%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 10578628,33грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 169258,05грн (10747886,38-10578628,33);

- період нарахування інфляційної індексації липень 2017, в якому індекс інфляції становить 100,2%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 10274096,77грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 20548,19грн (10294644,96-10274096,77);

- період нарахування інфляційної індексації серпень 2017, в якому індекс інфляції становить 99,9%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 9562518,35грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі -9562,52грн (8552955,83-9562518,35);

- період нарахування інфляційної індексації вересень 2017, в якому індекс інфляції становить 102,0%), помножений на залишок заборгованості в розмірі 9109384,76грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 182187,70грн (9291572,46-9109384,76);

- період нарахування інфляційної індексації жовтень 2017 квітень 2018 (жовтень 2017 *101,2%, листопад 2017 * 100,9%, грудень 2017 * 101%, січень 2018 * 101,5%, лютий 2018 *100,9%, березень 2018 * 101,1%, квітень 2018 * 100,8%), в якому сукупний (перемножений) індекс інфляції за весь період становить 107,64% (1,1), помножений на залишок заборгованості в розмірі 8943617,40грн, що дорівнює інфляційній індексації в розмірі 683032,13грн (9626649,53-8943617,40).

За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати у сумі 1190685,69грн за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу у березні 2017 за період травень 2017 квітень 2018; в решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат позов підлягає залишенню без задоволення.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 зроблено висновок щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу за вже прийнятим та набравшим законної сили судовим рішенням. Такий висновок зроблено Верховним Судом, виходячи з того, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора на отримання передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань.

Водночас, господарський суд зауважує, що предметом розглядуваної судом справи не є стягнення інфляційних втрат, нарахованих позивачем на вже стягнуту за рішенням суду суму основної заборгованості, отже, суд не вбачає підстав для застосування наведеної у вказаній постанові методології розрахунку інфляційних втрат шляхом додавання до суми основної заборгованості вже стягнутих раніше ухваленим рішенням суду розміру інфляційних втрат за інший період нарахування.

Позивач також просить стягнути з відповідача пеню у сумі 1179009,70грн за порушення строків оплати поставленого природного газу за зобов`язаннями січня 2017 за період з 28.02.2017 по 06.03.2017, за зобов`язаннями лютого 2017 за період з 28.03.2017 по 23.04.2017, за зобов`язаннями березня 2017 за період з 26.04.2017 по 25.10.2017.

Розглядаючи вказані вимоги щодо стягнення пені, суд виходить з такого.

Згідно п.п. 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеню нараховано позивачем на підставі п. 8.2 договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017, яким встановлено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлено мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Виходячи зі змісту приписів наведеного нормативно-правового акту, можливість застосування останнього до спірних правовідносин вимагає дотримання наступних умов: наявність визначеного законом кола суб`єктів такого спеціального права (енергопостачальні компанії та підприємства - виконавці/виробники житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції), існування між ними договірних відносин з постачання енергетичних ресурсів.

Відповідно до п. 5. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Згідно з ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать послуги з постачання теплової енергії.

Згідно з п.2 ст.1 Постанови №705 від 25.07.2012р. Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. В свою чергу, природний газ є енергетичним ресурсом, а отже, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у відносинах з Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», що виникли на підставі договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017, є енергопостачальною компанією (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.01.2019 у справі №913/66/18).

Разом з тим, метою діяльності Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» є надання послуг з теплопостачання (централізованого опалення), централізованого гарячого водопостачання (п.2.1 статуту відповідача), а за змістом п.1.2 договору №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017 газ, який постачався за спірним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Крім того, згідно з відомостями офіційного сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» входить до переліку ліцензіатів у сфері теплопостачання, що переходять під регулювання місцевих органів влади.

Таким чином, Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» споживало природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг.

Крім того, п.п.1.1, 1.9 вказаного статуту вбачається, що відповідач надавав такі послуги в місці свого фактичного розташування м. Маріуполь Донецької області, яке і на момент укладення спірної угоди і на дату винесення даного рішення є місцем державної реєстрації та фактичного ведення підприємницької діяльності Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа».

Указом Президента України від 14 квітня 2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначений період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності зазначеним Указом Президента України та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На час розгляду справи антитерористична операція триває.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого, м. Маріуполь віднесено до таких територій.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач придбав природний газ як виконавець/виробник житлово-комунальних послуг для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням на території проведення антитерористичної операції, приймаючи до уваги, що «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником енергоресурсу, положення ч.2 ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №4931/1617-БО-6 від 26.01.2017.

Статтею 3 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» передбачено набрання ним чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування відбулось у офіційному виданні газета «Голос України» №21 від 06.02.2015, отже, Закон набрав чинності 07.02.2015.

Приймаючи до уваги приписи ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правових актів в часі, з огляду на дату набрання чинності Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», позовні вимоги щодо стягнення пені, нарахованої у сумі 1179009,70грн за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу у січні 2017 за період з 28.02.2017 по 06.03.2017, у лютому 2017 за період з 28.03.2017 по 23.04.2017, у березні 2017 за період з 26.04.2017 по 25.10.2017, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд роз`яснює позивачу його право на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» звернутись до суду з клопотанням про повернення з бюджету сплаченого платіжним дорученням №6010956 від 11.12.2018 судового збору, виходячи з розміру позовних вимог в частині закриття провадження у справі (134127,83грн з розрахунку 1,5% від 8941855,40грн).

Решта судового збору, сплаченого за подання даного позову, з огляду на часткове задоволення позовних вимог за приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 46, 86, 129, 210, п.2 ч.1 ст. 231, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Провадження у справі №905/21/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь, Донецька область, в частині стягнення суми основного боргу у сумі 8941855,40грн закрити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м. Маріуполь, Донецька область, в частині стягнення основного боргу у сумі 1762,00грн, пені у сумі 1179009,70грн, 3% річних у сумі 336765,90грн та інфляційних втрат у сумі 1239337,68грн задовольнити частково.

Стягнути з Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (87534, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Гризодубової, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 3% річних у сумі 336765,90грн, інфляційні втрати у сумі 1190685,69грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 22911,77грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В судовому засіданні 05.09.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.09.2019.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова