СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа № 922/1019/18

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Шутенко І.А.

Секретар судового засідання Соляник Н.В.

за участю:

від позивача (апелянта) не з`явився

від відповідача Мизиненко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду

апеляційну скаргу Харківської міської ради, м.Харків (вх. №2308 Х/2)

на рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 (суддя Кухар Н.М., ухвалене в м. Харків о 15:04 год., повний текст складено 17.07.2019)

за позовом: Харківської міської ради, м. Харків

до: Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м. Київ

про стягнення 1 284 678,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 1284678,03 грн.

Позовні вимоги, з посиланнями на статті 1212 - 1214 Цивільного кодексу України, мотивовано тим, що відповідач без укладання договору оренди землі здійснює фактичне користування земельною ділянкою по вул. Миру, 5, у м. Харкові площею 0,1421 га, на якій розташована належна йому на праві власності нежитлова будівля, в зв`язку з чим Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" зобов`язане відшкодувати розмір збережених коштів, розрахованих як орендна плата за землю, за період з 01.12.2014 - 31.12.2017 в сумі 1 284 678,03 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.06.2018 по справі №910/1019/18 (суддя Жигалкін І.П.) задоволено позовні вимоги Харківської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018 вищевказане рішення було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2019 скасовано рішення господарського суду Харківської області від 26.06.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018 у справі № 910/1019/18, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції послався на помилковість висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що для врегулювання судом кондикційних правовідносин між позивачем та відповідачем не потрібен факт наявності сформованої земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав, а потрібно встановити фактичну площу земельної ділянки, яку використовує набувач майна та розмір безпідставно збереженого коштів, а також, що для розрахунку розміру безпідставно збереженого відповідачем майна - грошових коштів за використання земельних ділянок комунальної власності та вирішення справи по суті не потрібен Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Колегія суддів касаційної інстанції, посилаючись на положення статті 79-1 ЗК України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій помилково залишено поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку двох окремих земельних ділянок площею 8,5846га та 0,4030га (кадастрові №№:05:001:0015, :02:005:0142), в зв`язку з чим не виключається помилковість здійсненого Міськрадою розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати.

Відповідно до ч.5 ст. 310 Господарського процесуального кодексу України, висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За результатом нового розгляду рішенням господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 відмовлено у задоволенні позову Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 7; ) до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців (попередня назва - вул. Артема), буд. 60; ) про стягнення 1284678,03 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів, що спірна земельна ділянка площею 0,1421 га станом на даний час є сформованою та зареєстрованою у встановленому законом порядку (земельна ділянка не має кадастрового номеру); позивачем не надано витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим відсутня можливість перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати.

Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та недоведеність заявлених Харківською міською радою позовних вимог, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 18.12.2015 постановою Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" № 230, розпочато процедуру ліквідації банку, тому відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за період з 01.01.2014 по 17.04.2014, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги є недоведеними.

Харківська міська рада звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суд Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та з невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що ним до матеріалів справи надані усі документи (геодезична зйомка, акт обстеження, план меж фактичного користування земельною ділянкою), які підтверджують розрахунок розміру безпідставно збереженого відповідачем майна грошових коштів за використання земельних ділянок комунальної власності.

Апелянт вважає, що оскільки між позивачем та відповідачем склалися позадоговірні, кондиційні правовідносини, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не потрібен, достатньо лише встановити фактичну площу земельної ділянки, яку використовує набувач майна, та розмір безпідставно збережених коштів.

Крім того, апелянт посилається на те, що земельна ділянка, яку використовує відповідач, не сформована, у зв`язку з чим неможливо надати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки.

Апелянт вважає, що до спірних правовідносин не потрібно застосовувати положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки між позивачем та відповідачем відсутні грошові зобов`язання в розумінні законодавства про банківські послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, тому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилаючись на статті 78, 79-1, 83, 126 ЗК України, статті 1, 15, 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр", статті 1, 3, 4, 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відповідач вважає, що право власності на земельну ділянку набувається з моменту державної реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється після включення інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру і після присвоєння кадастрового номеру земельна ділянка вважається сформованою та може виступати об`єктом земельних прав.

Відповідач вважає, що розмір орендної плати визначається договором оренди землі на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, дані про яку оформляються у вигляді витягу із технічної документації, а тому належним і допустимим доказом обґрунтованості орендної плати в розумінні ГПК України є саме витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, договір оренди землі. Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами належність Харківській міській раді на праві власності земельної ділянки, що знаходиться у відповідача, а також розрахунок суми орендної плати, заявленої до стягнення.

Крім того, право власності позивача на спірну земельну ділянку не підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також не підтверджено належними і допустимими доказами розрахунок орендної плати, підставою якого має бути витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Також відповідач зазначає, що договір оренди може бути укладений виключно щодо сформованої земельної ділянки, а вище зазначена земельна ділянка не має ні визначених меж, ні кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, отже згідно положень ст. 79-1 ЗК України не є сформованою, а тому не може бути об`єктом цивільних прав, що свідчить про неможливість отримання доходу у вигляді орендної плати за період з 01.12.2014 по 30.11.2017.

Відповідач вважає, що у спорах, пов`язаних з банком, у якому введено тимчасову адміністрацію чи розпочато процедуру його ліквідації, норми Закону №4452-VI (Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») є спеціальними і мають пріоритет відносно інших законодавчих актів України. На його думку, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано вищезазначений закон до спірних правовідносин.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2019 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Шутенко І.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення господарського суд Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18, розгляд справи призначено на 11.09.2019.

Про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно вимог ст.ст.222, 223 та п.17.7 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, присутнього у судовому засіданні представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з урахуванням повноважень, визначених в ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила.

На підставі рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2010 у справі № 45/299-10 за відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" (відповідач) з 08.08.2013 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "В-2" загальною площею 1725,7 кв.м по вул. Миру, 5 у м. Харкові, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки від 26.12.2017 № 109098650, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові від 19.09.2017 № 12955/0/226-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 19.10.2017 № 65810/0/225-17, речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , 5 у м. Харкові не зареєстровані.

Позивач вважає, що земельна ділянка, площею 0,1421 га по вул. Миру, 5 у м. Харкові перебуває у власності територіальної громади міста Харкова, оскільки на неї не зареєстровано прав за будь-якими юридичними або фізичними особами.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 26.12.2017 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" використовує земельну ділянку, площею 0,1421 га, по вул. Миру, 5 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "В-2", право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

За результатами обстеження позивачем складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації, а також встановлено, що відповідач належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою після набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної форми власності

Позивач посилається на те, що у період з 01.12.2014 по 30.11.2017 відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати в сумі 1284678,03 грн.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, згідно з пунктом "д" частини першої ст. 156 Земельного кодексу України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Зокрема, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. "е" ч. 1 ст. 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на спірній земельній ділянці, на підставі рішення господарського суду Харківської області від 30.11.2010 у справі № 45/299-10.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів належного оформлення ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема, докази укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та докази державної реєстрації такого права в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

З урахуванням вищенаведеного, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду від 08.01.2019 у справі № 916/2927/17, від 29.01.2019 у справі № 922/536/18 та у справі № 922/595/18.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп.14.1.72, 14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Як вже зазначалося вище, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати.

З наявного в матеріалах справи розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що в основу розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки покладено базову вартість 1 кв.м. землі м.Харкова в розмірі 291,18 грн. з урахуванням коефіцієнтів, визначених рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13, помножена на площу земельної ділянки.

Згідно з абз.3 ч.1 ст.13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Приписами абз.1 п.289.1 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до ч.2 ст.20 та ч.3 ст.23 Закону України "Про оцінку земель", дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17.

При вирішенні даного спору, суд, з урахуванням наданих позивачем доказів, перевіряє, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 12.06.2019 у справі № 922/902/18.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації прав на неї.

Зазначені обставини повинні бути підтвержені наявними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, що спірна земельна ділянка площею 0,1421 га на час розгляду справи судом першої інстанції була сформованою та зареєстрованою у встановленому законом порядку (земельна ділянка не має кадастрового номеру).

Крім того, позивачем не надано витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки.

Таким чином, спірна земельна ділянка не може вважатися об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 ЗК України через її несформованість.

Судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, тому є недоведеним належними та допустимими доказами.

Посилання апелянта на те, що для розрахунку розміру безпідставно збереженого відповідачем майна - грошових коштів за використання земельної ділянки комунальної власності та вирішення справи по суті не потрібен витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог Харківської міської ради.

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №922/587/18, від 11.02.2019 у справі №922/3047/17.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 18.12.2015 постановою Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" № 230, розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18.12.2015 по 17.12.2017, та в подальшому рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 5175 продовжено до 17.12.2019 включно.

23.12.2015 в газеті "Голос України" № 242 (6246) опубліковано інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення Уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ "Банк "Фінанси та Кредит", також відповідну інформацію розміщено на офіційному сайті Фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За приписами ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов`язаннями банку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Харківська міська рада звернулася до ПАТ Банк "Фінанси та кредит" з позовом про стягнення коштів у розмірі 1284678,03 грн. 17.04.2018, тобто вже після відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Доводи Харківської міської ради, викладені в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 не підлягає задоволенню.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 підлягає залишенню без змін.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за період з 01.01.2014 по 17.04.2014, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд з`ясовує та зазначає в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку про відсутність підстав для застосування приписів ст. 257, 261 ЦК України (позовна давність).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 922/1019/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанови передбачені статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.09.2019

Головуючий суддя Т.Д. Геза

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя І.А. Шутенко