УХВАЛА

м. Київ

10.09.2019Справа № 910/8355/19

За позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури

Полтавської області в інтересах держави в особі Новооріхівської

сільської ради Лубенського району Полтавської області

до Дочірнього підприємства «Нафком-Агро»

про стягнення 6 893 787, 75 грн.,

Суддя Ломака В.С.

Секретар судового засідання Вегера А.В.

Представники учасників справи:

Від прокурора: Такташов О.Л. - посвідчення № 044658 від 26.10.2016;

від позивача: Ігнатенко І.М. - голова;

Садовий В.В. за довіреністю від 23.07.2019;

від відповідача: Гелхвідзе Д.Р. - ордер серії КВ № 354260 від 18.07.2019;

вільні слухачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області (далі - позивач) до Дочірнього підприємства «Нафком-Агро» (далі - відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 6 893 787, 75 грн. за користування земельними ділянками без правовстановлюючих документів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор вказує на те, що відповідачем в порушення вимог чинного законодавства не були укладені договори оренди земельних ділянок, орендна плата за використання земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності не сплачувалась, внаслідок чого сільська рада була позбавлена можливості отримати дохід в очікуваному розмірі від здачі земельних ділянок в оренду. Отже, відповідач, як набувач, не сплачуючи орендну плату за фактичне користування земельними ділянками за відсутності укладеного договору оренди землі, безпідставно збільшив вартість власного майна, а Новооріхівською сільською радою (потерпілим) втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), у зв`язку з чим має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок сільської ради. За таких обставин прокурор, посилаючись на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України звернувся до суду з даним позовом за захистом прав та інтересів держави.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано прокурору строк для усунення недоліків.

11.07.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва прокурором подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.07.2019 відкрито провадження у справі № 910/8355/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.08.2019 року. 02.08.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов.

06.08.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано доповнення до відзиву.

08.08.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, що належать відповідачу, в розмірі, що відповідає боргу, а саме 6 893 787, 75 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.08.2019 вищевказану заяву повернуто прокурору на підставі частини 7 статті 140 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2019 підготовче засідання відкладено на 10.09.2019 року.

02.09.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив.

02.09.2019 та 03.09.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові пояснення у справі.

04.09.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, належні відповідачу, в розмірі, що відповідає розміру боргу, а саме: 6 893 787, 75 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.09.2019 відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви прокурора про забезпечення позову.

У підготовчому засіданні 10.09.2019 року суд, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дійшов висновку про передачу даної справи за виключною підсудністю до господарського суду Полтавської області, враховуючи наступне.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Частиною 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України встановлена виключна підсудність справ.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної' підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.

Так, частина 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

При цьому, тлумачення частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі "Толстой-Милославський" (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну "передбачений законом" сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі № 902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду у справі № 638/1988/17 від 10.04.2019 правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Згідно з частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі № 460/4286/16-ц від 23.01.2018 та у справі № 640/16548/16-ц від 16.05.2018, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 Цивільного кодексу України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 Цивільного кодексу України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Тобто, чинна процесуальна норма частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України (в редакції з 15.12.2017) визначає розширений перелік спорів, до яких застосовуються правила виключної підсудності, в порівнянні з попередньою редакцією Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 16 якого передбачала, що за місцезнаходженням майна розглядаються справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном (тобто лише в спорах про захист речового права, однак не в договірних відносинах).

Як зазначалось вище, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 6 893 787, 75 грн. за користування без правовстановлюючих документів земельними ділянками, розташованими в межах населеного пункту с. Новооріхівка Лубенського району Полтавської області.

Верховний Суд у своїй постанові від 20.06.2019 у справі № 626/47/19 дійшов висновку про те, що оскільки позовні вимоги виникли з приводу нерухомого майна, а саме плати за користування землею (безпідставно збережених коштів), то підсудність за цим позовом має визначатися відповідно до правил виключної підсудності.

У постанові від 28.08.2019 у справі № 415/4214/15-ц Верховний Суд дійшов аналогічних висновків про те, що спір виник з приводу нерухомого майна, а саме відшкодування збитків, заподіяних безоплатним користуванням земельною ділянкою, то підсудність такої справи має визначатись за правилами виключної підсудності.

З огляду на викладене, суд вважає, що спір у даній справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки позовні вимоги мають явний, очевидний правовий зв`язок із нерухомим майном, а саме земельними ділянками, відповідно, і позов має розглядатися за правилами виключної підсудності.

Таким чином, дана вимога стосується прав на об`єкт нерухомого майна, а тому підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 Господарського процесуального кодексу України «Виключна підсудність».

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що місцезнаходженням земельних ділянок, за користування якими без правоустановчих документів виник даний спір про стягнення безпідставно збережених коштів, є село Новооріхівка Лубенського району Полтавської області, суд дійшов висновку, що за правилами виключної підсудності вирішення даного спору відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) господарського суду Полтавської області.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у справі № 760/2648/18 від 27.06.2018.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Керуючись статтями 30, 31, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

Передати справу № 910/8355/19 за позовом Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області до Дочірнього підприємства «Нафком-Агро» про стягнення 6 893 787, 75 грн. за виключною підсудністю до господарського суду Полтавської області.

Згідно з положеннями статті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та відповідно до підпункту 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Повний текст ухвали складено та підписано 13.09.2019 року.

Суддя В.С. Ломака