РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.08.2019Справа № 910/6312/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Нечая О.В., при помічнику судді Причко О.І., розглянувши у загальному позовному провадженні справу № 910/6312/18

за позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

(01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код: 35210739)

до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський»

(02218, м. Київ, вул. Петра Вершигори, буд. 2; ідентифікаційний код: 22870782)

про стягнення 248 203,81 грн,

Представники сторін:

від позивача: Половінкін О.В., довіреність № 47 від 10.04.19;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Гаражний Кооператив Автолюбителів "Дніпровський" (далі - відповідач) про стягнення 248 203,81 грн, з яких 233 136,60 грн сума основного боргу, 12 938,67 грн пені, 1 327,32 грн інфляційних втрат та 801,22 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором ДНП-2017-12/100 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

28.05.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/6312/19, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.07.2019.

18.06.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано письмовий відзив на позов.

25.06.2019 представником позивача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано відповідь на відзив.

03.07.2019 представником позивача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано клопотання про доручення документів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 03.07.2019 представники сторін з`явились.

У підготовчому засіданні 03.07.2019 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, у відповідності до приписів ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 14.08.2019.

09.07.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано письмові заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача.

19.07.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва Обслуговуючим кооперативом "Гаражний Кооператив Автолюбителів "Дніпровський" подано зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 зустрічну позовну заяву Обслуговуючого кооперативу "Гаражний Кооператив Автолюбителів "Дніпровський" було повернуто заявнику.

У підготовче засідання 14.08.2019 з`явилися представники позивача та відповідача.

В підготовчому судовому засіданні 14.08.2019 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, ухвалою від 14.08.2019, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.08.2019.

28.08.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість прибуття у судове засідання представника у зв`язку із перебуванням у відрядженні та Голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» за станом здоров`я.

Аналіз приписів статей 13, 14, 42, 169 ГПК України дозволяє дійти висновку, що процесуальному праву учасників справи на подання заяв та клопотань щодо процесуальних питань, які виникають під час провадження у справі, кореспондується обов`язок господарського суду щодо їх розгляду в порядку, встановленому ГПК України, в межах заявлених вимог та на підставі поданих учасниками справи доказів.

Проте, всупереч вищезазначеному, представником відповідача не було підтверджено викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи фактів жодним доказом, що виключає можливість його задоволення.

Відтак, судом, у судовому засіданні 28.08.2019, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 28.08.2019 представник позивача з`явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 28.08.2019 не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2017 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (далі - сторона - 1, позивач) та Обслуговуючим кооперативом «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (далі - сторона - 2, відповідач), керуючись рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 «Про правила благоустрою міста Києва», було укладено Договір про надання права на експлуатацію 337 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 38 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дніпровський район, вул. Вершигори, 2 (навпроти), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їх автотранспорту (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору плата сторони - 2 стороні - 1 згідно умов даного Договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу в тому числі:

- вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 грн;

- ПДВ - 0,16 грн;

- збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що розрахунок за цим Договором здійснюється шляхом оплати стороною - 2 стороні - 1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів.

За умовами пункту 6.1 Договору він вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020.

Позивач зазначає суду про те, що, починаючи з січня 2019 відповідач свої зобов`язання за Договором виконує неналежним чином, а саме не в повному обсязі сплачує кошти за експлуатацію фіксованих місць для паркування, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 233 136,60 грн. Окрім основної заборгованості позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 12 938,67 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 327,32 грн та 3% річних в розмірі 801,22 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у своєму відзиві зазначає суду про те, що пунктом першим Рішення Київради від 20.12.2018 № 490/6541 «Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» було зменшено розмір збору за місця для паркування транспортних засобів до 0,00 грн і всі платежі відповідач здійснював саме з урахуванням такого рішення.

Відповідач зазначає про те, що позивачем не було здійснено жодних дій по приведенню умов Договору у відповідність із чинним законодавством України.

Крім того, відповідач зазначає про невідповідність актів приймання-передачі наданих послуг за січень-квітень 2019 вимогам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», а саме, не містять належної та достовірної інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до підпункту 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених Київською міською радою 25 грудня 2008 року N 1051/1051 (далі - Правила), платні місця для паркування транспортних засобів (майданчики для платного паркування) призначені для тимчасової стоянки транспортного засобу зі стягненням плати за паркування у відведених або спеціально обладнаних місцях без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місця для паркування транспортних засобів необхідним обладнанням. Організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Тарифи за користування місцями для платного паркування, тарифи за роботи з встановлення/зняття технічних засобів для обмеження руху транспортних засобів, тарифи оплати робіт з переміщення чи доставки транспортного засобу на спеціально обладнаний майданчик та вартість абонементних талонів в залежності від терміну їх дії запроваджуються оператором за погодженням з Головним управлінням з питань цінової політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Тарифи на послуги з паркування включають в себе ставку збору за паркування, плату за послуги паркування та, у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, можуть включати інвестиційну складову (п. 17.6.1 Правил).

Збір за парковку встановлюється з розрахунку за 1 годину паркування у таких розмірах:

- 3 % від одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - на спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту, режим роботи яких знаходиться у часових межах з 8-00 до 20-00 години;

- 1 % від одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - на спеціально обладнаних місцях для паркування автотранспорту, режим роботи яких знаходиться у часових межах з 22-00 до 6-00 години;

- 1 % від одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - на відведених місцях для паркування автотранспорту (17.6.2.1 Правил).

В свою чергу, Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» створене згідно з рішенням Київради від 15.03.2007 N 261/922 "Про створення комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтранспарксервіс".

Основними видами діяльності підприємства є організація паркувальних майданчиків, подальше введення в дію автоматизованої системи сплати за паркування, виконання робіт з проектування та будівництва наземно-підземних паркінгів.

Відповідно до пункту 4.1 Статуту Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», у своїй діяльності воно керується Конституцією України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, указами та розпорядженнями Президента України, рішеннями Київради, Розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, іншими нормативними актами та цим Статутом.

Пунктом 9.1 Статуту позивача передбачено, що підприємство самостійно здійснює господарську діяльність у відповідності з вимогами чинного законодавства та цього Статуту.

Відповідно до п. 10.2.1 та п. 10.3 статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать, зокрема, збір за місця для паркування транспортних засобів.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині встановлення ставки збору за місця для паркування транспортних засобів, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Відповідно до Податкового кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та враховуючи Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" від 07 грудня 2017 року N 2245-VIII, Київською міською радою було прийнято Рішення «Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» від 20 грудня 2018 року N 490/6541, яким було внесено зміну до пункту 3 Положення про збір за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року N 58/923), виклавши його в такій редакції:

"3. Ставка збору

Ставка збору встановлюється за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 квадратний метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, відповідно до рішення та згідно з переліком паркувальних майданчиків, які закріплені за комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (таблиця 1).".

Відтак, з 1 січня 2019 року Київською міською радою було змінено ставку збору за місця для паркування транспортних засобів, яку встановлено на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

За умовами Договору, а саме, пункту 3.6, плата сторони - 2 стороні - 1, визначена в п. 3.1 Договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за «Фіксовані місця для паркування». В цьому випадку сторони зобов`язуються переукласти договір, виходячи із змінених розмірів податків та зборів.

Згідно з п. 6.4 Договору зміни у цей договір (за винятком випадку, передбаченого пунктом 3.6 Договору) можуть бути внесені тільки за домоленістю сторін. які оформлюються додатковою угодою до цього Договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши зміст Договору, суд дійшов висновку про те, що за своєю юридичною природою вказаний правочин є договором найму майнових прав, оскільки предметом договору є передача стороною-1 за плату стороні-2 прав на організацію та експлуатацію місць для платного паркування транспортних засобів, та спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів.

Статтями 759, 760 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), предметом договору найму можуть бути майнові права.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідачем з березня по травень здійснювались оплати за Договором за період з січня 2019 по квітень 2019 в наступному порядку та розмірах:

- 10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за січень 2019 (п/д № 585 від 04.03.2019);

- 9 247,28 грн - плата за послугу за Договором за лютий 2019 (п/д № 615 від 13.03.2019);

- 10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за березень 2019 (п/д № 595 від 05.04.2019);

- 9 907,80 грн - плата за послугу за Договором за квітень 2019 (п/д № 640 від 06.05.2019).

При здійсненні розрахунку вартості послуги за Договором, відповідач виходив із того, що з 1 січня 2019 року Київською міською радою було змінено ставку збору за місця для паркування транспортних засобів, яку встановлено на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до приписів статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що контролюючим органом, в даному випадку, Київською міською радою, яка, на виконання своїх дискреційних повноважень, з 1 січня 2019 року змінила ставку збору за місця для паркування транспортних засобів, та встановила її на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, у відповідача відсутнє зобов`язання сплачувати збір за місця для паркування транспортних засобів в сумі 5,52 грн.

З огляду на вищенаведене, саме з цих підстав, доводи позивача щодо того, що відповідач має розраховувати плату за користування місцями для паркування, виходячи зі ставки, встановленої Наказом позивача № 172 від 29.12.2018, є безпідставними та необгрунтованими.

Відносно того, що відповідні зміни щодо розміру ставки збору за місця для паркування транспортних засобів не були внесені сторонами у Договір, суд зазначає наступне.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Частинами 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується факт направлення відповідачем оферти позивачу щодо внесення змін до Договору шляхом викладення пункту 3.1 в новій редакції з метою приведення умов Договору у відповідність із змінами у законодавстві.

Проте, станом на дату розгляду даного спору по суті, сторонами не було узгоджено позиції щодо внесення змін до Договору в частині розміру ставки збору за місця для паркування транспортних засобів.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За таких обставин, враховуючи наявність рішення Київської міської ради, яка, на виконання своїх дискреційних повноважень, з 1 січня 2019 року змінила ставку збору за місця для паркування транспортних засобів, та встановила її на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, сплата відповідачем більшої суми коштів через невнесення сторонами відповідних змін до Договору, є прямим порушенням прав відповідача гарантованих Конституцією та законами України.

Всі грошові перерахування відповідачем позивачу за Договором з березня по травень за період з січня 2019 по квітень 2019 (10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за січень 2019 (п/д № 585 від 04.03.2019); 9 247,28 грн - плата за послугу за Договором за лютий 2019 (п/д № 615 від 13.03.2019);10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за березень 2019 (п/д № 595 від 05.04.2019); 9 907,80 грн - плата за послугу за Договором за квітень 2019 (п/д № 640 від 06.05.2019) були здійснені відповідачем, виходячи з того, що з 1 січня 2019 року ставка збору за місця для паркування транспортних засобів була встановлена на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, що на думку суду є вірним, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 233 136,60 грн є необґрунтованими та безпідставними.

Проте, не бере до уваги також доводи відповідача про невідповідність актів приймання-передачі наданих послуг за січень-квітень 2019 вимогам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», а саме про те, що вони не містять належної та достовірної інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції є безпідсавними, оскільки сторонами та, зокрема, відповідачем не заперечується сам факт користування фіксованими місяцями для парування у спірний період, за які відповідач сплачував кошти. Таким чином, недоліки, на які посилається відповідач у актах приймання-передачі послуг, не можуть слугувати підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Як вже було зазначено судом вище, Пунктом 3.3 Договору визначено, що розрахунок за цим Договором здійснення шляхом оплати стороною - 2 стороні - 1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів.

При цьому, матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків здійснення оплати за Договором, зокрема, відповідачем з березня по травень здійснювались оплати за Договором за період з січня 2019 по квітень 2019 в наступному порядку та розмірах:

- 10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за січень 2019 (п/д № 585 від 04.03.2019);

- 9 247,28 грн - плата за послугу за Договором за лютий 2019 (п/д № 615 від 13.03.2019);

- 10 238,06 грн - плата за послугу за Договором за березень 2019 (п/д № 595 від 05.04.2019);

- 9 907,80 грн - плата за послугу за Договором за квітень 2019 (п/д № 640 від 06.05.2019).

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем строків виконання свого грошового зобов`язання та положення Цивільного кодексу України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи скореговані періоди та суми основних нарахувань, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 75,38 грн та інфляційні втрати в розмірі 51,19 грн.

Щодо стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає. що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, проводив оплату з порушенням строків, встановлених умовами Договору, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі порушення стороною - 2 строків здійснення оплати, встановлених цим Договором, сторона - 1 набуває право вимоги у сторони - 2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо строків виконання зобов`язання по оплаті.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши розрахунок пені, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 901,86 грн.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Подані позивачем докази на підтримання власної позиції на думку суду не є повними та переконливими, в свою чергу відповідачем було частково спростовано доводи позивача належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, як того вимагає чинне процесуальне законодавство України.

Одночасно, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно з ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами частково доведено обставини, покладені в основу позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (02218, м. Київ, вул. Петра Вершигори, буд. 2; ідентифікаційний код: 22870782) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код: 35210739) пеню в розмірі 901 (дев`ятсот одна) грн 86 коп., 3% річних в розмірі 75 (сімдесят п`ять) грн 38 коп. та інфляційні втрати в розмірі 51 (п`ятдесят одна) грн 19 коп.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (02218, м. Київ, вул. Петра Вершигори, буд. 2; ідентифікаційний код: 22870782) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код: 35210739) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 (п`ятнадцять) грн 43 коп.

5. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 707 (три тисячі сімсот сім) грн 63 коп. покласти на Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс».

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. .

Повне рішення складено 05.09.2019

Суддя О.В. Нечай