СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа № 905/147/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Склярук О.І.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс м. Маріуполь (вх. № 1972 Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (головуючий суддя Величко Н.В., суддя Демідова П.В., суддя Левшина Я.О.) повний текст якого складено 28.05.2019 року.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс м. Маріуполь

до Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика №105 м. Селидове

про стягнення 13 442 851,54 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.03.2018 року у справі № 905/147/18, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018 року, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс відмовлено повністю; постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 року постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018 року та рішення господарського суду Донецької області від 20.03.2018 року у справі № 905/147/18 скасовано; справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення господарського суду Донецької області від 20.03.2018 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 09.07.2018 року, суд касаційної інстанції зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій з огляду на те, що суди, зосередившись на питанні наявності/відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу збитків у зв`язку з поверненням зі зберігання майна неналежної якості, залишили поза увагою, не дослідили та фактично взагалі не вирішили позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика № 105" неустойки (пені, штрафу) у зв`язку з простроченням відповідачем повернення майна зі зберігання у запитуваному позивачем обсязі; при цьому, визначивши ці вимоги похідними від вимог про стягнення збитків, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували положення чинного законодавства та умови договору зберігання від 27.03.2017 року № 25/111 щодо правових наслідків порушення зобов`язання, належним чином не встановили характер спірних правовідносин сторін, не дали належної оцінки як доводам і доказам позивача з цього питання, так і запереченням відповідача, наведеним у відзиві на позов, який, зокрема, не спростовував обставини прострочення виконання зобов`язання щодо повернення майна у відповідному обсязі протягом квітня 2017 року.

Рішенням господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; судові витрати за розгляд справи покладено на позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс у повному обсязі; стягнути судові витрати з Товариства з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика №105.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Господарським судом першої інстанції не надано вірну правову оцінку такому доказу, як акт приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 30.06.2017 року, додатком до якого є реєстр вагонів відвантаженого Товариством з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс - концентрату згідно договору зберігання, у якому зафіксовані кількісні та якісні характеристики вугільного концентрату переданого зі зберігання; дані показники є гіршими у ціновому вираженні вугільного концентрату переданого зі зберігання, ніж ті, які мали місце при передачі вугілля на зберігання; акт приймання-передачі концентрату від 30.06.2017 року є ідентичним за своєю формою, що і акт приймання-передачі концентрату від 31.03.2017 року, погоджений сторонами і є належним доказом для верифікації кількісних та якісних показників вугільного концентрату.

Господарським судом першої інстанції зазначено, що позивачем для розрахунку збитків, пені та штрафу необґрунтовано застосовано вартість вугілля за договором поставки №111/13, оскільки зазначений договір укладений між позивачем та ПАТ Центренерго лише 06.06.2017 року, проте не враховано, що позивач передав вугілля відповідно до акту приймання передачі концентрату відповідачу 31.03.2017 року, тобто до укладення вказаного договору.

З таким твердженням суду погодитися не можна, оскільки сторонами у п.7.5. договору погоджено, що розмір вартості вугільного концентрату для розрахунку неустойки встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою та не зазначено якою саме датою має бути датований договір взятий для розрахунку вартості вугілля.

Господарським судом першої інстанції не встановлено обставини, що мають значення для справи, не надана належна оцінка доказам позивача, а саме не досліджено лист-заявку №235/04-09 від 07.04.2017 року, що має істотне значення для справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Склярук О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.07.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс на рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18 залишено без руху; Товариство з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс зобов`язано було усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

19.07.2019 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги (вх.№6728), а саме надання доказів сплати судового збору, яка долучена до матеріалів справи.

Звертаючись з апеляційною скаргою, одночасно апелянт просив поновити пропущений строк для подання апеляційної скарги, посилаючись на те, що станом на 05.06.2019 року рішення господарського суду першої інстанції суду отримано ним не було.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.07.2019 року з урахуванням ухвали Східного апеляційного господарського суду від 31.07.2019 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс на рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі; учасникам справи встановлено строк до 23.08.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 28.08.2019 р. о 10:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №115; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18 зупинено.

02.08.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7237), в якому останній просить рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс без задоволення, який долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 28.08.2019 року представники позивача та відповідача не з`явилися.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 19.07.2019 року позивачу та відповідачу у справі додано фіскальні чеки УДППЗ "Укрпошта" від 23.07.2019 року: №543, №551, з яких вбачається, що позивач та відповідач отримали копію ухвали 30.07.2019 року (а.с.149,165 том 2); на підтвердження направлення копії ухвали суду від 31.07.2019 року позивачу та відповідачу у справі додано витяги з сайту УДППЗ "Укрпошта" №456,№448, з яких вбачається, що позивач отримав копію ухвали 09.08.2019 року, відповідачу копію ухвали не вручено з відміткою «інші причини». (а.с.166-167, том 2).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.08.2019 року відкладено розгляд апеляційної скарги на 09.09.2019 року о 10:00 год., у звАязку з неявкою в судове засідання 28.08.2019 року представників позивача та відповідача.

02.09.2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№8234).

В обгрунтування відповіді на відзив, позивач зазначає наступне.

До тверджень відповідача про відсутність існування оспорюваної листа-заявки, слід ставитись критично, так як саме лист-заявка слугує тією умовою, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика №105 повинно у визначений строк відвантажити майно, за виключенням закінчення строку дії договору.

Договір зберігання №25/111 від 27.03.2017 року містить підписи сторін та скріплений печатками, що стверджує той факт, що сторони фактично погодились з його умовами повністю та в будь-якій його частині окремо; відповідачем не подавалось зустрічного позову, щодо визнання недійсним договору поставки №111/13 або його окремої частини, що свідчить про те, що відповідач фактично в односторонньому порядку намагається змінити п.7.5. договору на свою користь.

Приймаючи майно на зберігання, відповідач не заперечував ні щодо способу приймання-передачі вугільного концентрату, ні щодо якісних та кількісних показників переданого на зберігання майна, відповідно до акту приймання-передачі від 31.03.2017 року.

В судове засідання 09.09.2019 року представники позивача та відповідача не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце його проведення.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 28.08.2019 року позивачу та відповідачу у справі додано витяги з сайту УДППЗ "Укрпошта": №69, №950, з яких вбачається, що копія ухвали, що надіслана на адресу позивача знаходиться у точці видачі; відповідачу відправлення не вручене з відміткою інші причини (а.с.181-182, том 2).

Крім того, вказану ухвалу суду від 28.08.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та https://eag.court.gov.ua/sud4875/

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

27.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика № 105" (далі-зберігач, відповідач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" (далі-поклажодавець, позивач) укладено Договір зберігання № 25/111 (далі-Договір), за умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання вугільну продукцію в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим договором (п. 1.1, 1.2).

Згідно п. 2.3 Договору, приймання-передача вугілля на/зі зберігання відбувається шляхом його передачі однією стороною іншій та складанням відповідного акта приймання-передачі. В акті приймання-передачі зазначається кількість, якісні показники майна, що передається, місце, де відбудеться зберігання майна.

Відповідно до п. 2.4 Договору, акт приймання-передачі вугілля, що складається сторонами при передачі поклажодавцем вугілля на зберігання зберігачу, містить дані щодо кількісних та якісних характеристик вугілля та при поверненні вугілля поклажодавцю зі зберігання зберігач зобов`язаний повернути вугілля за якісними та кількісними характеристиками, що вказані в акті приймання-передачі вугілля.

Пунктом 2.7 Договору визначено, що партія вугілля відвантажується після відбору об`єднаної проби. За результатами лабораторних випробувань об`єднаної проби оформлюється посвідчення про якість/сертифікат якості вугілля в партії.

У пункті 3.1.3 Договору сторони визначили, що зберігач, після отримання листа від поклажодавця, зобов`язаний протягом 2 робочих днів здійснити відвантаження частини або усього майна, що знаходиться на зберіганні, в залізничні вагони та забезпечити відправлення вагонів залізницею на адресу вантажоотримувача, що вказаний у письмовій заявці поклажодавця. Інші дані необхідні для забезпечення відправлення майна залізницею надаються поклажодавцем в письмових заявках.

Відповідно до пунктів 5.4, 5.5 Договору, приймання вугілля за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по количеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 року № П-6 зі змінами та доповненнями та Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року № П-7 зі змінами та доповненнями. Кількість та якість вугілля, яке надійшло від поклажодавця та прийняте зберігачем на умовах Договору, відображається в актах приймання-передачі вугілля.

У пункті 3.1.4 Договору зазначено, що зберігач зобов`язався відшкодувати усі витрати, збитки поклажодавця, що понесені внаслідок відвантаження зберігачем неякісного майна, що підтверджене згідно з умовами Інструкції "О порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по качеству", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року № П-7.

Умовами Договору визначено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з договору, сторона несе відповідальність, визначену Договором та (або) чинним в Україні законодавством (п.7.1); порушення Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом Договору (п. 7.2); за кожен день прострочення виконання зберігачем обов`язку щодо відвантаження майна (всього або частини) залізницею за письмовою заявкою поклажодавця, зберігач сплачує на користь поклажодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1 % від вартості майна, що встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою (п. 7.5); зберігач відшкодовує поклажодавцю усі збитки, що понесені останнім внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем свого обов`язку, що міститься в п. 3.1.3 Договору, щодо строків відвантаження майна (всього чи його частини), якісних характеристик та кількості майна (п. 7.6); у разі недотримання зберігачем вказівок поклажодавця, що містяться в письмових заявках на відвантаження майна, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 10 % від вартості майна, що підлягало відвантаженню за ціною встановленою в порядку, визначеному для визначення розміру пені в п.7.5 Договору (п. 7.7).

Відповідно до п. 9.2 Договору, він набирає чинності з дати його підписання та закінчується 31.12.2017 року. Через 31 календарний день поклажодавець має право передати у власність зберігача майно згідно з актом приймання-передачі. У разі відмови поклажодавця протягом 3-х календарних днів після закінчення договору забрати майно, зберігач не має права на свій розсуд розпорядитися збереженим майном і договір вважається продовженим на один рік.

За актом приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 31.03.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика № 105" прийняло на зберігання концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 5536 т (зола 22,1 %, волога 11,5 %); концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 10654 т (зола 22,4 %, волога 11,2 %).

Згідно акту приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 30.06.2017 року на підставі Договору зберігач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Збагачувальна фабрика № 105") передав, а поклажодавець (Товариство з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс") прийняв концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 475,316 т; концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 6883,744 т.; додатком до акта є реєстр вагонів відвантажених на адресу ТОВ "Шахтарськтранс" згідно з Договором.

28.07.2017 року № 1 Товариством з обмеженою відповідальністю "Шахтарськтранс" заявлена претензія до ТОВ "Збагачувальна фабрика № 105" про виплату збитків у розмірі 1.877.115,25 грн., завданих позивачу внаслідок повернення зі зберігання вугільного концентрату гіршого за якісними показниками ніж той, що приймався на зберігання, яка залишена відповідачем без задоволення.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Донецької області про стягнення з відповідача збитків у розмірі 3.327.339,54 грн., що виникли внаслідок відвантаження вугільного концентрату гіршої якості ніж було прийнято на зберігання, пені 6.553.712,00 грн. та штрафу 3.561.800,00 грн.

21.05.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 67, ч. 4 ст. 179 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, за своєю правовою природою Договір №25/111 від 27.03.2017 року, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, є договором зберігання та підпадає під правове регулювання глави 66 ЦК України, відповідно до якої договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У частині 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зазначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписи ч.7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.525, 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. 942 ЦК України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Відповідно до ч. 1 ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями в розумінні цього кодексу є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення їм прав здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно п. 7.5 Договору за кожен день прострочення виконання зберігачем обов`язку щодо відвантаження майна (всього або частини) залізницею за письмовою заявкою поклажодавця, зберігач сплачує на користь поклажодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1 % від вартості майна, що встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою.

Відповідно до п. 7.7 Договору, у разі недотримання зберігачем вказівок поклажодавця, що містяться в письмових заявках на відвантаження майна, зберігач сплачує на користь поклажодавця штраф у розмірі 10 % від вартості майна, що підлягало відвантаженню за ціною встановленою в порядку, визначеному для визначення розміру пені в п. 7.5 Договору.

У пункті 3.1.3 Договору сторони визначили порядок повернення позивачу майна, що зберігається, відповідно до якого останній повинен надати відповідачу вимогу (заявку) та зазначити реквізити для можливості відвантаження продукції отримувачу.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що саме таку письмову вимогу стосовно кількості та якості продукції повинен виконати відповідач.

Договір містить підписи сторін та скріплений печатками, що стверджує той факт, що сторони фактично погодились з його умовами повністю та в будь-якій його частині окремо.

Не приймаються аргументи апелянта щодо того, що відповідачем не подавалось зустрічного позову, щодо визнання недійсним договору поставки №111/13 або його окремої частини, що на його думку, свідчить про те, що відповідач фактично в односторонньому порядку намагається змінити п.7.5. договору на свою користь та, що приймаючи майно на зберігання, відповідач не заперечував ні щодо способу приймання-передачі вугільного концентрату, ні щодо якісних та кількісних показників переданого на зберігання майна, відповідно до акту приймання-передачі від 31.03.2017 року.

Так, позивач посилається на те, що ним було надіслано на адресу відповідача як зберігача лист-заявку № 235/04-09 від 07.04.2017 року, який отримано зберігачем цього ж дня та, що цим листом поклажодавець просив відвантажити у квітні 2017 року вугільний концентрат у кількості 16 190 тон.

Місцевий господарський суд вірно встановив, що доказів наявності такої вимоги про повернення майна матеріали справи не містять, так як позивачем до матеріалів справи не надано ні копій зазначеної заявки, ні доказів її направлення/вручення відповідачу, а тому позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин пред`явлення відповідачу вимоги стосовно кількості продукції, що підлягала поверненню у квітні 2017 року та факту порушення відповідачем умов договору.

А тому, не приймаються аргументи апелянта на те, що до тверджень відповідача про відсутність існування оспорюваного листа-заявки слід ставитись критично, так як на його думку, саме лист-заявка слугує тією умовою, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю Збагачувальна фабрика №105 повинно у визначений строк відвантажити майно.

Також, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що при розрахунку пені та штрафу позивач визначає загальну вартість майна застосовуючи такі вихідні дані: вартість майна 2200,00 грн./тона, кількість майна 16190 тон та, що при цьому позивач, при визначенні вартості майна посилається на договір поставки вугілля № 111/13 від 06.06.2017 року, що був укладений між позивачем та ПАТ Центренерго.

За таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що господарським судом першої інстанції не враховано те, що позивач передав вугілля відповідно до акту приймання передачі концентрату відповідачу 31.03.2017 року, тобто до укладення договору поставки №111/13 та, що сторонами у п.7.5. договору погоджено встановлення розміру вартості вугільного концентрату для розрахунку неустойки на рівні ціни договору поставки вугілля та/або специфікації до такого договору, що укладені між поклажодавцем та третьою особою та не зазначено якою саме датою має бути датований договір взятий для розрахунку вартості вугілля.

Так, згідно п. 7.1 Договору, ціна однієї тони вугілля, що поставляється за Договором, становить 2000,00 грн. без ПДВ.

За умовами додаткової угоди № 1 від 07.09.2017 року до Договору № 111/13 від 06.06.2017 року ціна однієї тони вугілля, що відвантажено на умовах договору після 07.09.2017 року становить 2200 грн. без ПДВ.

Господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що пеня позивачем розрахована та пред`явлена до стягнення з відповідача за період з 01.05.2017 року по 31.10.2017 року, а тому ним не обґрунтовано застосовано ціну однієї тони вугілля, встановлену після 07.09.2017 року на рівні 2200 грн. без ПДВ, при розрахунку санкцій з 01.05.2017 року.

Так, згідно п. 7.1 Договору № 111/134 від 06.06.2017 року, ціна однієї тони вугілля встановлюється за одну тону при визначених у п.6.1 договору базових показниках якості, а відповідно до п.6.1 Договору, базова волога становить 8,9%.

Відповідно до пункту п.7.2 Договору № 111/134 від 06.06.2017 року, якщо фактичні якісні показники вугілля відрізняються від встановлених у п.6.1 базових показниках, ціна однієї тони вугілля визначається з врахуванням знижок; за показниками вологи до ціни застосовується знижка 1,3% за відхилення в межах діапазону від 8,9 % до 12,0%.

Господарский суд першої інстанції вірно зазначив, що застосування позивачем договірної ціни, встановленої на базові показники вугілля є безпідставним, обгрунтовано взявши до уваги зауваження відповідача до наданого позивачем розрахунку пені та штрафу та вірно вказав, що позивачем доводи відповідача не спростовані, обґрунтованість поданого розрахунку вимог не доведена.

Також, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що зміст позовної вимоги не містить конкретизації позивачем характеру понесених ним збитків, а саме визначення, чи понесені позивачем реальні збитки, або упущену вигоду.

Так, згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту права.

Відповідно до 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Особа, яка вимагає відшкодування збитків зобов`язана довести факт порушення господарського зобов`язання контрагентом, наявність та розмір понесених збитків, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням та збитками.

Місцевим господарським судом вірно зазначено на те, що з огляду на приписи ст. 22 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України, а також виходячи з характеру вимог позивача слідує, що пред`явлені до стягнення з відповідача збитки мають характер не реальних збитків, а неодержаних доходів позивачем.

Так, стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності; для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини; за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

А, отже, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що саме на позивача покладено обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками, та що відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків, що збитки мають реальний характер а у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Як було зазначено вище, у п. 3.1.3 Договору сторони визначили порядок повернення позивачу майна, що зберігається, відповідно до якого останній повинен надати відповідачу вимогу та зазначити реквізити для можливості відвантаження продукції отримувачу, а тому господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що саме таку письмову вимогу стосовно кількості та якості продукції повинен виконати відповідач та, що доказів наявності вимоги про повернення майна матеріали справи не містять, а факт її наявності відповідач заперечує.

Пунктом 14 Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю", затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року №7, дотримання положень якої в договорі є обов`язковим, визначений порядок приймання продукції за якістю.

Прийняття продукції за якістю та комплектності здійснюється в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними та Особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, які посвідчують якість та комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація тощо). Відсутність вказаних супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У разі відсутності необхідних документів покупець складає акт про фактичну якість та комплектність продукції і зазначає, які документи відсутні.

Пунктом 2.9. Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю" визначено, що акт повинен бути складений в день закінчення приймання продукції за якістю і комплектністю.

А, отже, господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що належним доказом повернення відповідачем позивачу вугілля якості гіршої ніж та, якої було прийнято вугілля на зберігання є акт про фактичну якість і комплектність продукції, складений у порядку встановленому Інструкцією П-7.

Так, у п. 2.7 Договору сторони також обумовили, що партія вугілля відвантажується після відбору об`єднаної проби (згідно з п. 6.4 ДСТУ 4083-2012); за результатами лабораторних випробувань об`єднаної проби оформлюється посвідчення про якість/сертифікат якості вугілля в партії.

Матеріали справи не містять доказів того, що під час приймання зі зберігання вугільної продукції були дотримані умови п. 5.4 та п. 5.4.1 Договору; акт про фактичну якість продукції, що надійшла, відповідно до умов Інструкції П-7 та акти про відбір проб у встановленому порядку не складалися.

Підписаним сторонами актом приймання-передачі концентрату від 30.06.2017 року, додатком до якого є реєстр вагонів відвантаженої згідно договору зберігання продукції зафіксовані кількісні та якісні характеристики вугільного концентрату, переданого зі зберігання.

Разом з тим, реєстр вагонів відвантаженої зі зберігання продукції не є актом про фактичну якість продукції та не є належним доказом, у розумінні ст.ст.76-79 ГПК України, повернення товару зі зберігання якістю гіршою ніж було прийнято на зберігання.

А тому, місцевим господарським судом вірно зазначено, що при передачі вугілля на зберігання за актом від 31.03.2017 року сторонами відповідний реєстр не складався, акт про передачу вугілля на зберігання містить лише загальні відомості щодо якісних характеристик всього обсягу переданої на зберігання продукції по показникам зола та волога.

Матеріали справи не містять акту про відбір об`єднаної проби та доказів лабораторних випробувань об`єднаної товарної проби, що повинно було бути оформлено посвідченням про якість вугілля в партії та сертифікату якості вугілля.

Господарський суд першої інстанціїї дійшов обгрунтованого висновку про те, що неналежна якість спірного вугілля не підтверджена позивачем належними та допустимими доказами; акт приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 30.06.2017 року з реєстром вагонів не є такими доказами, оскільки не відповідають умовам укладеного сторонами договору зберігання, тобто нормативним документам, застосування яких сторони передбачили в договорі; позивачем не доведено виконання ним належним чином умов договору про направлення заявки відповідачу про повернення майна зі зберігання та прийняття продукції за якістю у відповідності з вимогами Інструкції П-7, щодо обов`язкового виклику представника відповідача, його присутності при перевірці спірного вугілля, та вірно вказав на те, що позивачем розрахунок складений з порушенням умов договору зберігання № 25/111 від 27.03.2017 року та положень ст. 949 ЦК України.

Так, за матеріалами справи позивач здійснює розрахунок за показниками якості вугільного концентрату зола, волога, леткі.

Відповідно до останньої графи (сума по ціні 2200 грн.), показник "леткі" є також визначальним у формуванні ціни, у той час як відповідно до акту приймання-передачі концентрату від 31.03.2017 року на зберігання передавався концентрат за показниками зола та волога.

А отже, місцевий господарський суд вірно зазначив, що позивачем не обґрунтовано підстави для застосування при розрахунку збитків відносно поверненого вугільного концентрату у квітні 2017 року ціни вугілля за тону на рівні 2200,00 грн., встановленої додатковою угодою № 1 від 07.09.2017 року до договору № 111/13 від 06.06.2017 року укладеного між ним та ПАТ "Центренерго", та без врахування умов п. 7.2 та п.7.2.3 договору.

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта на те, що господарським судом першої інстанції не надано вірну правову оцінку акту приймання-передачі концентрату (продуктів збагачення) від 30.06.2017 року, додатком до якого є реєстр вагонів відвантаженого Товариством з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс концентрату згідно договору зберігання, у якому зафіксовані кількісні та якісні характеристики вугільного концентрату переданого зі зберігання та, що дані показники є гіршими у ціновому вираженні вугільного концентрату переданого зі зберігання, ніж ті, які мали місце при передачі вугілля на зберігання, а акт приймання-передачі концентрату від 30.06.2017 року є ідентичним за своєю формою, що і акт приймання-передачі концентрату від 31.03.2017 року.

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність підстав для виникнення відповідальності за завдання збитків, їх розміру та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог повністю відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шахтарськтранс залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 21.05.2019 року у справі №905/147/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.09.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Склярук