ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" вересня 2019 р. Справа №914/1256/18
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді Кордюк Г.Т.
суддів Кравчук Н.М.
Плотніцького Б.Д.
секретар судового засідання Андреюк Х.В.
розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , вих. №1247 від 03.06.2019 (вх. №01-05/2091/19 від 05.06.2019)

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 (повне рішення складено 17.05.2019)

у справі №914/1256/18 (суддя Бортник О.Ю.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ,

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м. Львів,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , с. Дмитре Пустомитівського району Львівської області,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міністерства оборони України, м. Київ,

про: відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою.

За участю представників від:
позивача: не з`явились;

відповідача: Ролінський О.В.;

третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з`явились;

третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із регламентною виплатою, в сумі 14796,73 грн.

Ухвалами Господарського суду Львівської області від 07.08.2018, 15.01.2019 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 та Міністерство оборони України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Військової частини № НОМЕР_1 на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України 14796,73 грн. боргу та 1762 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, є відповідальним за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування відповідно до пункту 38.2.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1191 Цивільного кодексу України. Вина водія у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 червня 2015 року у справі № 450/3283/16-ц.

Разом з тим, суд першої інстанції констатував, що матеріали не містять доказів заволодіння водієм транспортним засобом відповідача за допомогою протиправних дій, чи доказів того, що відповідач та водій належать до числа осіб, зазначених у пункті 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які особисто керували належними їм транспортними засобами. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що шкода підлягає відшкодуванню у порядку ст.ст. 1166, 1172, 1187 ЦК України

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що судом при розгляді справи не з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач зазначає, що достовірно не встановлено, що водій скоїв ДТП під час виконання трудових обов`язків, адже вказаний громадянин не проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Крім того, у матеріалах справи окрім посвідчення учасника бойових дій відсутні гр. ОСОБА_1 немає жодних відомостей, що б підтверджували виконання службових обов`язків на відповідній посаді у Військовій частині НОМЕР_1 на момент вчинення ДТП. Також не з`ясовано чи мав водій відповідний дорожній лист на вказаний маршрут руху та відповідно якою установою (підприємством) був затверджений. Скаржник зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та здогадках про те, що ДТП сталася під час виконання водієм завдань (наказів) командування ДШВ ЗСУ, Генерального штабу ЗСУ тощо. Щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції, скаржник стверджує, що суд не вирішив питання щодо залишення позову без розгляду у порядку п.4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки позивач не подав доказів витребуваних ухвалою суду 18.02.2019 та не з`явився у судове засідання, причин неявки не повідомив.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/1256/18 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Уведено до складу судової колегії суддів Зварич О.В. та Желіка М.Б. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18 залишено без руху та зобов`язано скаржника протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху надати суду докази: сплати судового збору у встановлених Законом України "Про судовий збір" порядку та розмірі; надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів позивачу та третім особам у справі листом з описом вкладення (опис вкладається до поштового відправлення).

25.06.2019 скаржником усунуто недоліки апеляційної скарги: подано суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги та докази надіслання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18; витребувано від Господарського суду Львівської області матеріали справи №914/1256/18.

16.07.2019 матеріали справи № 914/1256/18 поступили до Західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.07.2019 розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 02.09.2019.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатності судді Желіка М.Б. та у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Зварич О.В., розпорядженням керівника апарату суду №775 від 02.09.2019 призначено проведення автоматизованої заміни складу колегії суддів для розгляду апеляційної скарги. Автоматизованим розподілом (протокол повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 02.09.2019) визначено колегію для розгляду даної справи у складі: головуючого судді Кордюк Г.Т., суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.

У судовому засіданні 02.09.2019 позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , участі уповноважених представників не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, про причини неявки до суду не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 .

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2015 року о 07 год. 00 хв. на а/д Фастів-Дідівщина з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ГАЗ 66» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , скоєно дорожньо-транспортну пригоду, а саме: зіткнення з автомобілем марки «Део Матіз», державний номерний знак НОМЕР_3 . Внаслідок цього зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина водія ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлена постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.06.2015 у справі №450/1374/15-п, провадження №3/450/386/15. (а.с. 10, том 1).

Автомобіль «Део Матіз» з номерними знаками НОМЕР_3 станом на 28 травня 2015 року належав громадянину ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/3283/16-ц, провадження №2/450/198/18 від 12 квітня 2018 року, яке набрало законної сили, заявою ОСОБА_3 від 08.06.2015, Полісом № АЕ/2940952 від 19.03.2015, Протоколом огляду транспортного засобу від 12 червня 2015 (а.с. 11, 12, 13, 17, том 1), та не спростоване особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості збитку № 1028, складеного 16.06.2015 оцінювачем ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Део Матіз» з номерними знаками НОМЕР_3 , у результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, становила 17 756,08 грн. (а.с. 14-16, том 1).

Ця шкода відшкодована потерпілій особі позивачем в розмірі 14796,73 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4167 від 14 серпня 2015 р. (а.с. 18, том 1). Шкоду відшкодовано позивачем на підставі заяви від 08.06.2015 р. та полісу № АЕ/2940952 (а.с. 12,13, том 1), у зв`язку із відсутністю можливості задовольнити вимоги ОСОБА_3 щодо відшкодування нанесеної шкоди на підставі договорів інших видів страхування .

Позивач звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього в порядку регресу 14796,73 грн. відшкодованої ОСОБА_3 шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 28.05.2015 з вини ОСОБА_1 . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року у справі № 450/3283/16-ц позивачу відмовлено у задоволенні цього позову до ОСОБА_1 , у зв`язку з поданням такого до неналежного відповідача. (а.с. 11, том 1). У згаданому рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 на момент скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди перебував на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 . Транспортний засіб «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_2 , на якому ОСОБА_1 скоєно дорожньо-транспортну пригоду, належить відповідачу. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, обов`язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки.

16 травня 2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією, у якій просив добровільно перерахувати на його рахунок 14796,73 грн. виплаченої компенсації (а.с. 19, том 1). Однак, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

13 липня 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі МТСБУ) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування відповідачем позивачу у порядку регресу, відшкодованої ним шкоди на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілому ОСОБА_5 . Вказану шкоду заподіяно транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільну-правову відповідальність.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"(надалі - Закон).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП не була застрахована

Предметом спору у справі є стягнення МТСБУ грошових коштів в порядку регресу з власника автомобіля, водій якого визнаний винним у ДТП, у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі.

Відповідно до п. 39.1 ст.39 Закону моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.1.6 ст.1 Закону терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з п. 1.7 ст.1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

За змістом підпункту "а" п. 41.1 ст.41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У зв`язку з настанням події, передбаченої п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону, позивач обґрунтовано здійснив регламентну виплату потерпілій особі в розмірі 14796,73 грн. платіжним дорученням № 4167 від 14 серпня 2015 року. (а.с. 18, том 1).

У п. 38.2.1 п. 38.2 ст.38 Закону регламентовано, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутні докази, які б могли підвереджувати належність відповідача та Гарасиміва І.Я. до числа осіб, зазначених у пункті 13.1 ст. 13 Закону, які особисто керували належними їм транспортними засобами. Такі докази особами, які беруть участь у справі, суду не подані.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГК України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутні докази існування договору страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_2 , за участі якого сталась дорожньо-транспортна пригода 28 травня 2015 р. о 07 год. 00 хв. на а/д Фастів-Дідівщина.

Як уже зазначалося, факт належності цього транспортного засобу військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) підтверджується реєстраційними даними транспортного засобу ГАЗ-66, 1991 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_4 . (а.с. 21, том 1).

Згідно з ч.3 ст. 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Зважаючи на те, що у матеріалах справи наявна копія військового посвідчення ОСОБА_1 (а.с. 20, том 1), натомість, матеріали справи не містять доказів того, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 на момент скоєння цієї пригоди керував автомобілем ГАЗ-66, реєстраційний номер НОМЕР_2 , неправомірно заволодівши ним.

Реєстраційні дані транспортного засобу, які засвідчувались начальником військової інспекції безпеки державного руху Зах. ТУ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, підтверджують володіння відповідачем цим транспортним засобом за наявності у нього встановлених законом правових підстав та належність цього транспортного засобу відповідачу і використання його відповідачем, а не Міністерством оборони України.

Належність майна військовій частині на праві оперативного управління не спростовує встановленого п. 38.2.1. Закону права позивача подати регресний позов до особи, якій транспортний засіб належить на праві оперативного управління.

У зв`язку з цим, відповідно до ст. 1187 ЦК України, саме відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану діяльністю щодо використання такого транспортного засобу, на загальних підставах.

Твердження апелянта про відсутність доказів проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не спростовує факту правомірного керування ним транспортним засобом відповідача 28 травня 2015 року о 07 год. 00 хв. на а/д Фастів-Дідівщина.

Як уже зазначалося, аргументи апелянта спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема: відомостями реєстраційних даних транспортного засобу ГАЗ-66 спростовується факт керування ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди належним йому транспортним засобом. Транспортний засіб автомобіль ГАЗ-66, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить Військовій частині НОМЕР_1 (відповідачу). (а.с. 21, том 1).

Отже, з урахуванням викладених вище положень Цивільного кодексу України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", саме відповідач є особою, яка відповідальна за шкоду, заподіяну власнику «Део Матіз», д.н.з НОМЕР_3 у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 28.05.2015, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, яка керувала автомобілем ГАЗ-66, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.

Відповідно до МТСБУ як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Судом першої інстанції підставно встановлено, що за таких обставин Військова частина НОМЕР_1 як власник транспортного засобу є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Розмір страхового відшкодування в сумі в розмірі 14796,73 грн. та факт її оплати позивачем водію автомобіля «Део Матіз», д.н.з НОМЕР_3 підтверджується матеріалами справи.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими, правомірними та такими, що підставно стягнені судом першої інстанції з відповідача суми виплаченого відшкодування у розмірі 14796,73 грн. в порядку регресу.

Щодо тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не вирішення питання щодо залишення позову без розгляду у порядку п.4 ч. 1 ст. 226 ГПК України з тих підстав, що позивач не подав доказів витребуваних ухвалою суду 18.02.2019 та не з`явився у судове засідання, причин неявки не повідомив, суд не бере до уваги. Так, ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 у справі № 914/1256/18 зобов`язано позивача надати суду рішення власника про закріплення за відповідачем військового майна, а саме: автомобіль марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , модель 66, 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_4 на праві оперативного управління. Враховуючи, що обов`язок доказування покладений на сторін і судом першої інстанції встановлено факт належності цього транспортного засобу військовій частині НОМЕР_1 , колегія судді вважає, що доводи апелянта не знайшли підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 14796,73 грн. заборгованості є обґрунтованою та підставно задоволена судом першої інстанції.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Натомість позивачем належними та допустимими доказами підтверджено свої доводи.

З огляду на все викладене вище в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.05.2019 у справі №914/1256/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3.Порядок і строки оскарження постанови суду апеляційної інстанції до суду касаційної інстанції встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 09.09.2019