РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.09.2019Справа № 910/8633/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

(01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А; ідентифікаційний код: 20033533)

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія "Київ РЕ"

(03680, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13-Б; ідентифікаційний код: 33442139)

про стягнення 30 362,45 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія "Київ РЕ" (далі - відповідач) про стягнення 30 362,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як страхувальник цивільно-правової відповідальності винної у скоєнні ДТП особи, зобов`язаний сплатити на користь позивача страхове відшкодування з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в загальному розмірі 30 362,45 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача (ідентифікаційний код 33442139) є: 03680, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13-Б.

На вказану адресу судом, відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону, 09.07.2019 було направлено копію ухвали про відкриття провадження у цій справі з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

12.07.2019 року до суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення 11.07.2019 року поштового відправлення відповідачеві (копії ухвали суду від 08.07.2019 року).

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням викладеного, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про розгляд цієї справи та у встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України строк своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2018 о 14.16 год. в м. Києві по вул. Драгоманова, 1-Г водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під час руху заднім ходом не впевнився в безпечності маневру, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем "Ніссан", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/9700/18 від 04.06.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль "Ніссан", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був застрахований у позивача на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 131293/4600/0000211 від 15.08.2017.

23.05.2018 страхувальник позивача звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування та надав письмові пояснення з приводу обставин ДТП.

Згідно з наявним у матеріалах справи рахунком-фактурою ТОВ «Кий Авто Холдинг» № 18053061 від 30.05.2018 вартість ремонту застрахованого позивачем автомобіля становить 32 705,84 грн.

Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля "Ніссан", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 0,4352), внаслідок його пошкодження у ДТП, відповідно до наявного у матеріалах справи звіту про оцінку КТЗ № 03-01/06 від 01.06.2018, на дату оцінки, складає 27 512,29 грн.

Відповідно до страхового акта № 00260564 від 08.06.2018 сума страхового відшкодування за цим страховим випадком становить 32 705,84 грн.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 131293/4600/0000211 від 15.08.2017, заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування, страхового акта № 00260564 від 08.06.2018 здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 32 705,84 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 028323 від 18.06.2018.

Оскільки цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи була застрахована у відповідача, позивач звернувся до відповідача з заявою вихідний № 5118 від 02.07.2018 про виплату страхового відшкодування у розмірі 32 705,84 грн, яка відповідно до наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана відповідачем 09.07.2019, проте залишена ним без відповіді та задоволення.

У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу суми страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 27 512,29 грн суми страхового відшкодування, 2 278,06 грн інфляційних втрат та 572,10 грн 3 % річних.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Суд встановив факт виконання позивачем умов Договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № 131293/4600/0000211 від 15.08.2017 та виплати, на підставі заяви про виплату страхового відшкодування, страхового акта № 00260564 від 08.06.2018, своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 32 705,84 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з централізованої бази М(Т)СБУ, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП (22.05.2018 року) була застрахована у відповідача на підставі полісу № АМ/003072072.

Суд зазначає, що обов`язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів, передбачених п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов`язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Суд встановив факт звернення позивача у передбачений законом строк з заявою до відповідача вихідний № 5118 від 02.07.2018 про виплату страхового відшкодування у розмірі 32 705,84 грн, яка залишена останнім без відповіді та задоволення.

Доказів виплати позивачеві суми страхового відшкодування за страховим випадком (ДТП, що мала місце 22.05.2018 в м. Києві по вул. Драгоманова, 1-Г о 14:16 год.), за участю застрахованого позивачем автомобіля, суду не надано.

У відповідності до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно зі ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

У ст. 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до Полісу № АМ/003072072 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, становить 100 000,00 грн, а розмір франшизи - 0,00 грн, отже позивачем при зверненні до суду з позовом правомірно визначено суму страхового відшкодування в розмірі 27 512,29 грн в межах, визначеної звітом про оцінку КТЗ № 03-01/06 від 01.06.2018 вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля "Ніссан", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Враховуючи те, що відповідач не довів факт того, що шкоду власнику транспортного засобу "Ніссан", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу водія вказаного транспортного засобу та не надав доказів на підтвердження відшкодування позивачеві заподіяної своїм страхувальником шкоди, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 27 512,29 грн визнаються судом правомірними, а відтак підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 278,06 грн інфляційних втрат та 572,10 грн 3 % річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

З урахуванням викладеного, на правовідносини з виплати страхового відшкодування поширюються положення статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши додані до позовної заяви розрахунки позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що вони відповідають наведеним вище положенням чинного законодавства України та є арифметично вірними, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача також підлягають 2 278,06 грн інфляційних втрат та 572,10 грн 3 % річних.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 27 512,29 грн суми страхового відшкодування, 2 278,06 грн інфляційних втрат та 572,10 грн 3 % річних.

Судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 73 - 74, 76 - 79, 86, 129, 232, 233, 237 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія "Київ РЕ" (03680, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, 13-Б; ідентифікаційний код: 33442139) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А; ідентифікаційний код: 20033533) 27 512 (двадцять сім тисяч п`ятсот дванадцять) грн 29 коп. суми страхового відшкодування, 2 278 (дві тисячі двісті сімдесят вісім) грн 06 коп. інфляційних втрат, 572 (п`ятсот сімдесят дві) грн 10 коп. 3 % річних та 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.09.2019.

Суддя Нечай О.В.