АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/213/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ПП "Сфінкс" - адвокат Коломійчук А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019

у справі №916/213/19

за позовом Приватного підприємства "Сфінкс"

до 1) Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України

2) Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерства охорони здоров`я України

про визнання протиправною бездіяльності

та за зустрічним позовом: Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України

до 1) Приватного підприємства "Сфінкс"

2) Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерства охорони здоров`я України

про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 Приватне підприємство "Сфінкс" (далі ПП "Сфінкс") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України в якому просило визнати протиправною бездіяльність Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України, як сторони інвестиційного договору від 05.11.2007 р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПП "Сфінкс" зазначило, що Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України у порушення умов укладеного між сторонами інвестиційного договору не повідомляє відповідні реквізити рахунку Міністерства охорони здоров`я України задля перерахування грошових коштів на виконання позивачем умов договору.

У лютому 2019 Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України звернувся до Господарського суду Одеської області з зустрічним позовом до ПП "Сфінкс" та Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України в якому просив розірвати інвестиційний договір укладений 05.11.2007 р. між ПП "Сфінкс", Державним закладом "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України та Державним закладом "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України

В обґрунтування зустрічних позовних вимог Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України зазначив про невиконання ПП "Сфінкс" за договором інвестування жодних зобов`язань та не вчинення останнім жодних заходів щодо його виконання на протязі більш ніж 11 років, відсутність у ПП "Сфінкс" наміру виконати основне зобов`язання за договором, з огляду на намагання останнього виконати саме альтернативне зобов`язання, у вигляді перерахування всієї суми інвестицій.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що виконання альтернативного зобов`язання через більш ніж 11 років після укладення договору не задовольнить інтересів санаторію "Сонячний" і не призведе до результату, на який позивач розраховував при укладенні договору у 2007 році, з огляду також і на те, що суми, встановленої п. 1.3. договору, не вистачить для будівництва нового санаторного комплексу та капітального ремонту, у зв`язку з інфляцією, при цьому, п.1.3. не визначено конкретної суми, яку відповідач має перерахувати на користь МОЗ України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.03.2019 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів за первісним позовом та на стороні позивача за зустрічним позовом Міністерство охорони здоров`я України.

03.05.2019 ПП "Сфінкс" звернулось до Господарського суду Одеської області із клопотання про залишення позову без розгляду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 первісний позов залишено без розгляду, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення, щодо первісного позову, суд першої інстанції посилаючись на приписи ст. 226 ГПК України зазначив, що з огляду на подання ПП "Сфінкс" на стадії підготовчого провадження заяви про залишення позовної заяви без розгляду, а також враховуючи, що подання такої заяви жодним чином не порушить права та інтереси учасників справи, суд визнав за можливе залишити первісний позов без розгляду.

Щодо зустрічного позову суд першої інстанції посилаючись на умови укладеного між сторонами інвестиційного договору, рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/1171/18 зазначив, що дослідивши обставини справи та наявні в матеріалах докази в їх сукупності та врахувавши положення законодавства, які регулюють порядок розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням умов договору, суд не встановив обставин, які передбачали б можливість розірвання цього договору з підстав заявлених у зустрічному позові.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог про розірвання договору зазначив також, що матеріали справи не містять доказів щодо настання для позивача будь-яких негативних матеріальних наслідків, з огляду на нездійснення відповідачем будівництва комплексу станом на день розгляду справи, або щодо понесення позивачем будь-яких збитків, які виникли у зв`язку з істотним порушенням договору з боку ПП "Сфінкс".

Водночас, як відзначено місцевим господарським судом, матеріали справи також не містять доказів щодо здійснення будь-яких дій з приводу ініціювання виконання зобов`язання у вигляді будівництва з моменту укладення договору по день розгляду справи з боку санаторію "Сонячний" та санаторію "Затока", враховуючи, що договір містить взаємо кореспондуючі права та обов`язки сторін.

Господарським судом Одеської області також відзначено, що спірний договір інвестування станом на день розгляду справи в силу ст. 204 ГПК України є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та матеріали справи не містять доказів щодо визнання його судом недійсним.

Як відзначено судом першої інстанції, інвестиційним договором сума інвестицій визначена як орієнтовна ціна. Зважаючи, що з моменту укладення договору (більше 11 років) відбулись певні економічні зміни в державі (зокрема, інфляція, зміна валютного курсу, тощо), які сторони не могли передбачити при укладенні договору, вказані обставини можуть слугувати підставою для внесення змін до договору, при цьому, у разі недосягнення згоди між сторонами з приводу внесення змін, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з вимогою про розірвання інвестиційного договору у зв`язку з істотною зміною обставин, що є підставою, відмінною від факту істотного порушення договору.

Стосовно позиції Міністерства охорони здоров`я України щодо неможливості виділення інвестору земельної ділянки без її першочергового оформлення та відсутності доказів виконання ПП "Сфінкс" своїх обов`язків в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що а умовами спірного договору інвестування обов`язком інвестора є виключно фінансування процесу отримання державних актів, водночас, виконавцем процесу щодо оформлення земельної ділянки, враховуючи визначений законодавством порядок, є саме землекористувачі, а не інвестор. За таких обставин, виконання умов договору інвестором щодо оформлення земельної ділянки (фінансування процесу) безпосередньо залежить від дій землекористувачів, доказів здійснення яких матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору інвестування з заявлених ним мотивів.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось Міністерство охорони здоров`я України з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 у справі №916/213/19 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення не відповідає приписам ст. 236 ГПК України та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так за твердженням апелянта, суд першої інстанції не врахував та не надав оцінку доданій до матеріалів справи довідці Головного управління статистики в Одеській області, відповідно до якої індекс споживчих цін (індекс інфляції) по Одеській області у вересні 2018 року, відносно жовтня 2007 року - 437, 2 відсотки. Тобто на сьогоднішній день ціна договору має бути на 437, 2 відсотки більша, а саме 43 720 000 грн.

Отже, як вважає апелянт, висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, оскільки внаслідок невиконання ПП «Сфінкс» зобов`язань протягом більше як 12 років зменшило вартість інвестицій (ціни договору) у більше ніж 437 відсотки, що є очевидно негативним наслідком для позивача.

Апелянт також вважає, що невиконання зобов`язання по інвестиційного договору в строки, що не можуть розцінюватись як розумні, призвело до зменшення вартості інвестицій на 437 відсотки, чого сторони не могли очікувати та розраховувати під час укладення договору.

Як стверджує апелянт, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази виконання кореспондуючих обов`язків по договору санаторієм «Сонячний» та «Затока». Також суд першої інстанції критично оцінив пояснення МОЗ України щодо черговості виконання зобов`язань сторонами по договору в частині відведення земельної ділянки.

Водночас, за твердженням апелянта, суд першої інстанції не врахував та не надав оцінки поясненням Міністерства щодо можливості виконання визначених у договорі зобов`язань в цілому.

Так скаржник відзначає, що пунктом 2.2.1 інвестиційного договору передбачено укладення між санаторієм «Затока» та ПП «Сфінкс» договору суперфіцію. Посилаючись на приписи ст.ст. 413, 626 ЦК України апелянт зазначає, що суперфіцій є договором між сторонами, тобто домовленість між сторонами, обидві з яких мають проявити відповідне волевиявлення на укладення такого правочину. Таким чином, виконання санаторієм «Затока» своїх зобов`язань по договору не є одностороннім актом та має ґрунтуватись на волевиявленні обох сторін, докази якого в матеріалах справи відсутні. Суперфіцій може виникнути виключно між власником та третьою особою. Як зазначає апелянт, санаторій «Затока» є державним закладом та, відповідно, майно, що перебуває у його користуванні (оперативному управлінні чи господарському віданні) включаючи земельні ділянки є державною власністю, уповноваженим органом управління якого відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» є Міністерство охорони здоров`я України. Отже, санаторій «Затока» не може безпосередньо та самостійно надати частину земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні третій особі. Таким чином, зобов`язання санаторію «Затока» в цій частині взагалі суперечить частині п`ятій статті 203 ЦК України. Після 2008 року укладення таких договорів заборонено цивільним законодавством.

Отже, як вважає апелянт, умови інвестиційного договору містять положення, які унеможливлюють його виконання на сьогоднішній день, на що не звернув уваги суд першої інстанції.

Скаржник вважає, що внаслідок істотного порушення інвестором умов договору в частині невиконання своїх зобов`язань по договору більше ніж 11 років, відповідачі (за первісним позовом) не можуть скористатися результатами цього договору в обсязі, на який вони розраховували при укладенні договору - будівництво нового комплексу для санаторію «Сонячний» та капітальний ремонт головного спального корпусу санаторію «Затока».

В свою чергу, як вважає апелянт, виконання альтернативного зобов`язання інвестором суперечить як меті договору, вимогам чинного законодавства, так і взагалі не створює для сторони інвестиційного договору вигоди, прибутку чи іншого позитивного результату.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/213/19 за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2019 призначено справу до розгляду на 30.07.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 відкладено розгляд справи на 04.09.2019.

У судовому засіданні від 04.09.2019 представник ПП "Сфінкс" надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші представники учасників справи, у тому числі й апелянт, в судове засідання не з`явились, про причини нез`явлення суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства охорони здоров`я України не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія відзначає, що з огляду на оскарження Міністерством охорони здоров`я України рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та встановлену судом апеляційної інстанції відсутність порушення норм процесуального права при залишенні без розгляду первісного позову, оскаржуване рішення переглядається лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2007 ПП "Сфінкс" - інвестор, з одного боку, та санаторій "Сонячний", санаторій "Затока", з іншого боку, за погодженням з Міністерством охорони здоров`я України уклали інвестиційний договір на будівництво комплексу санаторій "Сонячний".

За змістом пункту 1.1 цього договору інвестор за рахунок власних коштів здійснює фінансування передпроектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію нового санаторного комплексу по вул. Приморській, 3 у смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області на вільній частині земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні санаторію "Затока". Будівництво здійснюватиметься за погодженою у встановленому порядку проектно-кошторисною документацією. Після завершення будівництва та введення комплексу в експлуатацію він підлягає передачі інвестором на користь санаторію "Сонячний" за актом приймання-передачі та із цього моменту стає загальнодержавною власністю. Інвестор за рахунок власних коштів одночасно із будівництвом нового санаторного комплексу фінансує капітальний ремонт головного спального комплексу санаторію "Затока" та роботи із благоустрою території. Інвестору за актами приймання-передачі передаються об`єкти нерухомого майна санаторію "Сонячний", розташованого за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 159.

Вартість інвестицій за цим договором становить орієнтовно 10 000 000 грн. (пункт 1.3 договору).

Санаторій «Сонячний» зобов`язується передати по акту приймання-передачі після виконання інвестором всіх своїх зобов`язань по цьому договору у власність останнього об`єкти нерухомого майна, розташовані в м . Одесі за адресою: Фонтанська дорога, 159 . (п. 2.1.6.)

Інвестор має право здійснити на користь Міністерства охорони здоров`я України прямий банківський переказ всієї суми інвестиції, визначеної цим договором, що є альтернативним способом виконання всіх його зобов`язань за цим договором.(п. 4.5.)

Відповідно до п.п.9.1., 9.2. договору зміни умов договору або внесення доповнень до нього можливі виключно за домовленістю сторін, які складаються у письмовій формі і є невід`ємною частиною цього договору. Одностороння відмова від договору не допускається.

Договір набуває чинності після підпису його сторонами та погодження Міністерства охорони здоров`я України та діє до повного виконання всіма сторонами своїх зобов`язань.

Звертаючись до суду першої інстанції із зустрічними позовними вимогами Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України посилався на невиконання відповідачем святих на себе договірних зобов`язань протягом тривалого часу, відсутність у ПП "Сфінкс" наміру виконати основне зобов`язання за договором, з огляду на намагання останнього виконати саме альтернативне зобов`язання, а також наявність інфляційних процесів, які унеможливлюють виконання договору у розмірі вартості інвестиції.

В якості правових підстав для розірвання інвестиційного договору позивач за зустрічним позовом посилався на приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Судом першої інстанції визнано заявлені позовні вимоги необґрунтованими з огляду на що відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

В силу положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/22259/17, від 14.08.2018 у справі № 910/22454/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17, від 02.10.2018 у справі № 910/21033/17, від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18.

Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18.

При цьому, принцип справедливості вимагає, щоб було враховано при оцінці істотності порушення також і саму поведінку божника, що порушив договір; яким чином ним було порушено вказаний договір; наскільки його дії чи бездіяльність розходяться з цілями, які ставила перед собою сторона у момент укладання договору.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 0.10.2018 у справі №910/319/18, від 20.11.2018 у справі №922/395/18.

Враховуючи вищевикладені приписи чинного законодавства, які встановлюють підстави для розірвання договору за ініціативою однієї зі сторін, судова колегія дійшла висновку, що Державним закладом "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України не доведено того, що відповідачем було завдано позивачеві шкоду або позивачем понесено збитки, у зв`язку з нездійснення відповідачем будівництва.

Колегія суддів також відзначає, що п. 2.2.2. укладеного між сторонами договору визначено обов`язок санаторію "Затока" скласти перелік робіт (дефектний акт) щодо проведення капітального ремонту головного спального корпусу санаторію та надати його інвестору.

У відповідності до п.2.3.9. договору інвестор зобов`язався провести капітальний ремонт головного спального корпусу санаторію "Затока" у відповідності із переліком робіт, складеним згідно із пунктом 2.2.2. договору. Вартість такого ремонту має бути не меншою за 1 200 000, 00 грн., що є складовою частиною суми, визначеної в п. 1.3. цього договору.

Між тим, як свідчать наявні матеріали справи, санаторієм "Затока" не виконано свого обов`язку щодо складання переліку робіт (дефектного акту) щодо проведення капітального ремонту головного спального корпусу санаторію та надати його інвестору.

До того ж, не містять наявні матеріали справи й доказів звернення до інвестора з приводу виконання умов договору.

Отже, Державним закладом "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України в супереч приписів ст. 74 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору, істотної різниці між тим, на що розраховував позивач, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він міг отримати та наскільки позивач позбавився того, на що розраховував при укладанні інвестиційного договору.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 вказаної статті ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Колегія суддів відзначає, що позивач зустрічним позовом з моменту укладення спірного договору (листопад 2007) не вчиняв жодних дій щодо з`ясування обставин невиконання інвестором своїх зобов`язань за договором та лише у 2018 році звернувся до суду із позовом про визнання інвестиційного договору недійсним.

За результатами розгляду позову, рішенням Господарського суду Одеської області від 18.02.2019 у справі №916/2380/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.07.2018, у задоволенні позову відмовлено.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом, звертаючись із позовом про розірвання інвестиційного договору, не наведено, які саме його права було порушено та на захист якого саме права чи інтересу він звернувся.

З приводу тверджень Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України про намагання відповідача виконати альтернативне зобов`язання за договором колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до п.1.3. договору вартість інвестицій за цим договором становить орієнтовно 10 000 000 грн.

У п.4.5. договору сторонами визначено, що інвестор має право здійснити на користь Міністерства охорони здоров`я України прямий банківський переказ всієї суми інвестиції, визначеної цим договором, що є альтернативним способом виконання всіх його зобов`язань за цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, з моменту укладення договору будівництво комплексу, згідно п.1.1. договору, здійснено не було, натомість, як вбачається з матеріалів справи, ПП Сфінкс листом №27/01 від 27.04.2018 року звернулось до Санаторію Сонячний з вимогою повідомити реквізити, за якими, згідно з п. 4.5. договору ПП Сфінкс, має переказати суму інвестиції на користь Міністерства охорони здоров`я України, та повідомити строк, в який, після здійснення переказу інвестором, санаторій Сонячний передасть по акту приймання-передачі у власність ПП Сфінкс об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Одесі за адресою: Фонтанська дорога, 159.

Санаторій Сонячний листом № 123 від 24.05.2018 р. повідомив, що зі змісту договору інвестування не зрозуміло, в які строки повинно бути здійснено альтернативне виконання договору, яким чином, та в який строк, в разі виконання пункту 4.5. договору, санаторій повинен передати майно. При цьому, головний лікар Санаторію Сонячний повідомив, що санаторій не володіє інформацією щодо номерів рахунків Міністерства охорони здоров`я України, а отже не може їх надати.

ПП "Сфінкс" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного закладу "СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ (спеціальний) САНАТОРІЙ СОНЯЧНИЙ Міністерства охорони здоров`я України" та Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "Затока" Міністерства охорони здоров`я України про тлумачення змісту правочину.

Рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/1171/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 р., так постановою Верховного Суду від 16.04.2019 р., позов ПП "Сфінкс" задоволено частково, надано офіційне тлумачення п. 2.1.6. інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторію Сонячний від 05.11.2007 року між приватним підприємством СФІНКС з одного боку та санаторій Сонячний, санаторій Затока, з іншого боку шляхом визначення строку в який ДЕРЖАВНИЙ ЗАКЛАД "СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ (СПЕЦІАЛЬНИЙ) САНАТОРІЙ СОНЯЧНИЙ (М. ОДЕСА) МІНІСТЕРСТВА ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я УКРАЇНИ зобов`язаний передати у власність приватного підприємства СФІНКС по акту приймання-передачі об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Одесі за адресою: Фонтанська дорога, 159, після виконання приватним підприємством СФІНКС своїх зобов`язань по договору, визначивши цей строк негайно за вимогою приватного підприємства СФІНКС.

Також вищевказаним рішенням суду, надано офіційне тлумачення п. 1.3., 4.5. інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторію Сонячний, укладеного 05.11.2007 року між приватним підприємством СФІНКС з одного боку та санаторієм Сонячний, санаторієм Затока, з іншого боку шляхом визначення, що перерахування приватним підприємством СФІНКС всієї суми інвестиції, визначеної п. 1.3. договору у розмірі орієнтовно 10.000.000 грн. (десять мільйонів гривень), на рахунки Міністерства охорони здоров`я України, є альтернативним і належним способом виконання приватним підприємством СФІНКС його зобов`язань за цим договором.

Отже, альтернативне виконання ПП СФІНКС своїх зобов`язань не суперечить умовам укладеного між сторонами договору, а тому заперечення позивача за зустрічним позовом з цього питання колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження Міністерства охорони здоров`я України, що внаслідок невиконання ПП «Сфінкс» зобов`язань протягом більше як 12 років зменшило вартість інвестицій (ціни договору) у більше ніж 437 відсотки, що є очевидно негативним наслідком для позивача з огляду на наступне.

За приписами ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті,- змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Укладаючи спірний договір, сторонами визначено, що сума інвестицій 10 000 000, 00 грн. визначена як орієнтовна ціна.

Дійсно, з моменту укладення договору (більше 11 років) відбулись певні економічні зміни в державі (зокрема, інфляція, зміна валютного курсу, тощо), які сторони не могли передбачити при укладенні договору.

Вказані обставини, з огляду на приписи вищевказаної ст. 652 ЦК України, можуть були підставою для внесення змін до договору.

Проте, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження звернення Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" Міністерства охорони здоров`я України до інвестора з приводу внесення змін до договору, у зв`язку істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

При цьому, уразі недосягнення згоди між сторонами з приводу внесення змін, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з вимогою про розірвання інвестиційного договору у зв`язку з істотною зміною обставин, що істотно відрізняється від підстав для розірвання договору визначених ст. 651 ЦК України, на яку посилається позивач у зустрічному позові, а саме істотного порушення договору.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження апелянта з приводу неможливості виконання укладеного між сторонами договору з огляду на наступне.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений ст. 123 Земельного кодексу України.

Так, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про землеустрій" замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Як вбачається з умов спірного інвестиційного договору (п.2.3.11.) до обов`язків інвестора, серед іншого, відноситься здійснення фінансування процесу отримання санаторієм "Сонячний" і санаторієм "Затока" державних актів на право постійного користування земельними ділянками по вул. Приморська, 3 в смт. Затока, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відтак, з умов договору випливає, що обов`язком інвестора, в даному випадку, є виключно фінансування процесу отримання державних актів, водночас, виконавцем процесу щодо оформлення земельної ділянки, враховуючи визначений законодавством порядок, є саме землекористувачі, а не інвестор.

З урахуванням наведеного, виконання умов договору інвестором щодо оформлення земельної ділянки (фінансування процесу) безпосередньо залежить від дій землекористувачів, доказів здійснення яких матеріали справи не містять.

В залежності від процесу оформлення земельної ділянки перебуває і питання укладення договору суперфіцію.

При цьому, колегія суддів зазначає, що зміна в законодавстві щодо порядку укладення такого договору, на які посилається апелянт, є лише підставою для ініціювання питання щодо внесення змін до укладеного між сторонами договору та не свідчить про істотне порушення договору інвестування з боку ПП "Сфінкс", оскільки як позивач та інвестор при укладенні договору не знали, та не могли знати про зміни, які відбудуться у законодавстві після його укладання.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 р. відсутні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 р. у справі №916/213/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.09.2019 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.