ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
11.09.2019р. Справа №905/2154/18
за скаргою від 13.08.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля
на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни при виконанні рішення по справі №905/2154/18
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть,
м.Василівка
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля
про стягнення заборгованості в сумі 113426,10 грн.
Суддя Г.В. Левшина
при секретарі судового засідання Купченко Р.В.
Представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача: не з`явився
ОСОБА_1 (приватний виконавець) - посвідчення
В засіданні суду брали участь:
Рішенням господарського суду Донецької області від 24.04.2019р. по справі №905/2154/18 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть, м.Василівка до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Спецзапчасть основний борг в сумі 95260,82 грн., інфляцію в сумі 13272,37 грн., три проценти річних в сумі 4542,89 грн. та пеню в сумі 346,74 грн., всього заборгованість в сумі 113426,10 грн., судовий збір в сумі 1761,95 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн., витрати на відправлення поштової кореспонденції в сумі 335,20 грн.

20.05.2019р. на виконання рішення господарського суду Донецької області від 24.04.2019р. по справі №905/2154/18 господарським судом Донецької області видано відповідні накази.

14.08.2019р. на адресу господарського суду Донецької області надійшла скарга від 13.08.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни при виконанні рішення по справі №905/2154/18. Зокрема, скаржником заявлені вимоги:

- про визнання неправомірною постанову приватного виконавця від 12.08.2019р. про арешт коштів боржника №59781654;

- зобов`язання приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а саме, здійснити всі дії, спрямовані назвільнення грошових коштів відповідача з-під арешту та повернення списаних коштів на рахунок боржника.

Ухвалою суду від 16.08.2019р. повідомлено сторони та приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецьку Оксану Олександрівну про розгляд скарги 04.09.2019 року о 12:50 год.

22.08.2019р. до суду від приватного виконавця Русецької Оксани Олександрівни надійшов лист, в якому остання надіслала для відома суду постанову від 14.08.2019р. про закінчення виконавчого провадження ВП №59781654 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 від 20.05.2019р. та оригінал наказу суду з відміткою про його виконання.

В судове засідання 04.09.2019р. представники сторін не з`явились.

Приватний виконавець Русецька Оксана Олександрівна в судовому засіданні 04.09.2019р. заперечила проти скарги, надала пояснення, в яких підтримала свою правову позицію щодо правомірності вчинених нею дій з примусового виконання рішення суду по справі №905/2154/18.

Ухвалою від 04.09.2019р. повідомлено сторони та приватного виконавця про розгляд скарги в судовому засіданні 11.09.2019р. о 14.30 год.

11.09.2019р. від приватного виконавця до канцелярії суду надійшов відзив на скаргу, в якому остання заперечила проти задоволення вимог скарги, посилаючись на наступне:

- відкриття спірного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області є правомірним та обумовлено правом вибору стягувача, з зазначенням місцезнаходження рухомого майна боржника на території Дніпропетровської області. При цьому, за твердженням приватного виконавця, законодавчо відсутній обов`язок стягувача надавати виконавцю докази на підтвердження перебування майна боржника на тій чи іншій території;

- арешт було накладено правомірно, згідно з вимогами Закону.

В засідання суду 11.09.2019р. з`явився приватний виконавець, сторони не з`явилися.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Розумність строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі G. B. проти Франції), тощо. Отже, поняття розумний строк є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Враховуючи необхідність з`ясування правової позиції учасників, пов`язаних з розглядом даної скарги, їх місцезнаходження та терміни поштового обігу, скаргу від 13.08.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля", м.Добропілля, розглянуто судом протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши сторін та приватного виконавця, господарським судом встановлено наступне:

- 12.08.2019р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Дніпропетровської області Русецькою О.О. на підставі відповідної заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№59781654 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 від 20.05.2019р.;

- 12.08.2019р. приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника №59781654, згідно якої накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на певних рахунках та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 136444,57 грн. Одночасно, копії постанов направлено на виконання до банківських установ та сторін виконавчого провадження;

- 14.08.2019р. приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно якої виконавчий документ фактично виконаний у повному обсязі, витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця стягнуті, чинність арешту майна боржника припинено, скасовано інші заходи примусового виконання рішення, скасовано постанови про арешт майна боржника, вилучено обтяження з Єдиних державних реєстрів.

Дослідивши матеріали скарги та інші надані документи, оцінивши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга та докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, господарський суд, на підставі приписів чинного законодавства, дійшов висновку про те, що скарга ТОВ ДТЕК Добропіллявугілля задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Вказана норма кореспондується зі статтею 326 Господарського процесуального кодексу України, за якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13.12.2012р. № 18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" (у редакції станом на час вчинення оспорюваних виконавчих дій).

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусовому виконанню підлягають рішення, зокрема, на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами, у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

За приписами статті 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 вказаного Закону).

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону).

Тобто, вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" і частина друга статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом України "Про виконавче провадження". Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" права й обов`язки, зокрема, обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Застосування правила щодо обов`язкового передання виконавчого провадження від приватного виконавця до державного і навпаки призводить до порушення основоположного принципу диспозитивності, порушення права стягувача на вибір виконавця, передбаченого законом.

Забезпечення рівноцінної конкуренції між державними та приватними виконавцями судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015 - 2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015р. №276/2015.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2018р. у справі №904/7326/17 наголосила про право стягувача вільно обирати орган для здійснення примусового виконання рішення - державну виконавчу службу або приватного виконавця.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлений обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст.24 Закону України Про виконавче провадження виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Статтею 4 Закону України Про виконавче провадження встановлено вимоги до виконавчого документа.

При цьому, за змістом п.10 ч.4 ст.4 Закону України Про виконавче провадження передбачено випадки повернення виконавчого документа стягувачу приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Початок примусового виконання рішення регламентований статтею 26 Закону України Про виконавче провадження. Зокрема, вказаною статтею визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.26 Закону України Про виконавче провадження до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

За змістом наданої виконавцем до справи заяви стягувача про примусове виконання рішення суду, останнім обумовлено пред`явлення наказу по справі №905/2154/18 на виконання саме до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області тими обставинами, що боржник, ТОВ ДТЕК Добропіллявугілля провадив господарську діяльність на вказаній території, мав договірні відносини з контрагентами Дніпропетровського регіону, зокрема, ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс», яке здійснює на своїй території гарантійний ремонт та обслуговування обладнання (двигунів), що належать відповідачеві, та зберігається у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» (53201 Дніпропетровська область, м.Нікополь, пр.Трубнікова, 56).

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону України Про виконавче провадження у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт.

Таким чином, за змістом наведених норм, виконавець набуває право та можливість перевірити фактичну наявність майна у боржника вже після відкриття виконавчого провадження, а не до вирішення питання про його відкриття.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в ухвалі від 04.09.2019р. по справі №607/10651/17.

При цьому, після здійснення такого відкриття виконавчого провадження за нормами ст.24 Закону України Про виконавче провадження виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Нормами Закону України Про виконавче провадження не передбачено права та обов`язку виконавця передати вже існуюче відкрите виконавче провадження виконавцю у іншому виконавчому окрузі, у випадку відсутності майна на території, де було первісно відкрито виконавче провадження, окрім як за заяворю стягувача. Зокрема, у випадку відсутності такого майна згідно ст.37 Закону України Про виконавче провадження виконавець повертає виконавчий документ стягувачу.

Таким чином, відкривши виконавче провадження на підставі відомостей, викладених стягувачем, достовірність яких можна перевірити лише після ухвалення відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження, у даному випадку приватний виконавець позбавлений повноважень повернути такий виконавчий документ, а має проводити виконавчі дії на всій території України.

Згідно із ст.10 Закону України Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

При цьому, за приписом ст.18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника врегульований розділом 7 Закону України Про виконавче провадження.

Звернення стягнення на майно боржника відповідно до ст.48 Закону України Про виконавче провадження полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 191 та 261 Закону України "Про теплопостачання", статті 151 Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до ст.52 Закону України Про виконавче провадження виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи. Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Частиною 7 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Як встановлено, винесена згідно заяви стягувача спірна постанова про арешт коштів від 12.08.2019р. №59781654 містить у собі перелік номерів відкритих рахунків відповідача, щодо коштів на яких накладається арешт.

Одночасно, як зазначено приватним виконавцем у вказаній постанові, арешту підлягають кошти, що містяться на визначених останнім рахункам, а також на всіх інших відкритих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

При цьому, згідно вимог закону у даній постанові приватного виконавця зазначено щодо певних застережень при накладенні арешту. Зокрема, накладено арешт на кошти відповідача крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Таким чином, фактично сам зміст оспорюваної постанови спростовує твердження відповідача щодо накладення арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Разом з тим, виходячи зі змісту скарги, відповідачем не зазначено переліку номерів рахунків, рахунків, що, за твердженням останнього, арешту не підлягають.

Крім того, матеріали справи не містять доказів фактичного виконання установами банків спірних постанов в частині арешту відкритих рахунків, цільовим призначенням якого є соціальні виплати та видача заробітної плати.

Відповідно до ч.4 п.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках (частина 3 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження").

Будь-яких відомостей щодо надіслання установою банку до органу стягнення повідомлення про наявність відкритих рахунків боржника зі спеціальним режимом використання, матеріали справи не містять.

Крім того, суд зазначає, що вимога відповідача щодо скасування постанови про арешт коштів боржника виконавчого провадження №59781654, винесеної 12.08.2019р. приватним виконавцем Русецькою О.О., з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 є безпідставною, адже згідно з постановою приватного виконавця від 14.08.2019р. ВП№59781654 припинено чинність арешту коштів боржника та скасовано інші заходи примусового виконання у зв`язку з фактичним виконанням наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 від 20.05.2019р.

Інших підстав для скасування постанови про арешт коштів боржника виконавчого провадження ВП№59781654 від 12.08.2019р. матеріали скарги не містять.

Вимоги скарги про зобов`язання приватного виконавця виконавчого повернення списаних коштів на рахунок боржника задоволенню не підлягають, враховуючи, що дана вимога скаржника не може бути предметом розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавців органів виконавчої служби, а є самостійною вимогою, яка має бути заявлена до суду в порядку позовного провадження відповідно до приписів ст.16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

За висновками суду, звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця на підставі статті 339 Господарського процесуального кодексу України, боржником - ТОВ ДТЕК Добропіллявугілля не доведено наявності порушень своїх прав діями приватного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі, оскільки виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (частина друга стаття 15 Закону України "Про виконавче провадження"), та під час його виконання будь-яких порушень прав скаржника судом не встановлено.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

У рішенні від 17.05.2005р. "Чижов проти України" вказано на те, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р., заява № 3236/03, п.43).

Відповідно до ст.327 Господарського процесуального кодексу України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду скарги у зв`язку із фактичним списанням із банківського рахунку ТОВ ДТЕК Добропіллявугілля суми боргу та перерахуванням вказаної суми стягувачу, спірне виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 було закінчено, тобто судове рішення виконано в повному обсягу.

Таким чином, оспорювані боржником у даній скарзі дії приватного виконавця з виконання судового рішення навпаки не порушили права та інтереси боржника, а запобігли можливості застосування відповідальності до відповідача за невиконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, виходячи з вищевикладених обставин, суд не вбачає неправомірних дій приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. під час виконання наказу господарського суду Донецької області №905/2154/18 від 20.05.2019р., внаслідок чого скарга від 13.08.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни при виконанні рішення по справі №905/2154/18 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.121, 228, 234, 339, 341, 342 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги від 13.08.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля, м.Добропілля на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни при виконанні рішення по справі №905/2154/18.

В судовому засіданні 11.09.2019р. оголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

Повний текст ухвали підписано 11.09.2019р.

Згідно із ст.235 Господарського процесуального кодексу України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина