ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1831/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача Зязюн І.В.,

від відповідача Чакір В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Одеської митниці ДФС про стягнення заборгованості в загальній сумі 43335,50 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці ДФС про стягнення заборгованості в загальній сумі 43335,50 грн., у т.ч.: пені 29046,37 грн., 3% річних 3958,08 грн., інфляційних втрат 10331,05 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договорів про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 та № І-111-71/2019 від 12.12.2018 р. та 10.04.2019 р. відповідно щодо здійснення своєчасної оплати за поставлену теплову енергію.

Як вказує позивач, КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго постачало Одеській митниці ДФС теплову енергію для теплопостачання відокремленого підрозділу митного посту Ізмаїльський, об`єкти якого розташовані за адресою: пр-т. Суворова, 10, м. Ізмаїл, Одеської області (зокрема в 2018 та 2019 роках у відповідні місяці опалювальних сезонів 2017-2018, 2018-2019 років).

12.12.2018 р. та 10.04.2019 р. між КП ТМ ІТКЕ та Одеською митницею ДФС були укладені договори № І-111-213/2018 та № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення, якими врегульовано взаємовідносини щодо теплопостачання об`єктів митного посту Ізмаїльський Одеської митниці ДФС у 2018 та 2019 роках.

Згідно п.п. 4.1., 4.4. договору про постачання від 12.12.2018 р. та договору про постачання від 10.04.2019 р. розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності) згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється споживачем згідно платіжного документа, сформованого виконавцем, за мінусом оплаченої вартості теплової енергії в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеною в платіжному документі, споживач зобов`язується впродовж терміну оплати, повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість поставленої теплової енергії в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа, що настає за розрахунковим.

Так, позивач зазначає, що за період з лютого 2018 року по квітень 2019 року КП ТМ ІТКЕ всього було поставлено до об`єктів Одеської митниці ДФС теплову енергію на загальну суму 386 698,51 грн. (у відповідні місяці опалювальних сезонів 2017-2018 рр. та 2018-2019 р.р.).

У відповідності до п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р., розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами, затвердженими в установленому порядку.

Наразі позивач зауважив, що розрахунки вартості теплової енергії проведені на підставі тарифів, встановлених для КП ТМ ІТКЕ рішеннями виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради № 47 від 19.01.2018 р. та № 1283 від 26.11.2018 р. для групи споживачів бюджетні установи, у відповідні місяці постачання.

Разом з тим, як вказує позивач, хоча він належним чином забезпечував постачання теплової енергії до об`єктів відповідача, останній проводив несвоєчасну оплату вартості поставленої теплової енергії.

Зокрема, за ствердженнями позивача, з боку Одеської митниці ДФС, із врахуванням переплати станом на 01.02.2018 р. на суму 30000,00 грн. (внаслідок авансового платежу в попередні періоди), в якості оплати вартості поставленої теплової енергії, було внесено наступні грошові кошти:

- на суму 8593,78 грн. згідно з платіжним дорученням № 2687 від 28.12.2018 р. (в якості оплати за теплову енергію поставлену у листопаді 2018 року);

- на суму 72254,82 грн. згідно з платіжним дорученням № 137 від 01.02.2019 р. (в якості часткової оплати за теплову енергію поставлену в січні 2019 року);

- на суму 275849,91 грн. згідно з платіжним дорученням № 821 від 11.05.2019 р. (в якості погашення всієї суми боргу, яка існувала станом на момент здійснення платежу).

Водночас, позивач наголошує, що остаточний розрахунок за теплову енергію, поставлену в 2018 році та в період січня-березня 2019 року, Одеська митниця ДФС провела лише 11.05.2019 р., що відображено в Розрахунку суми боргу за теплопостачання будівель митного посту Ізмаїльський та підтверджено доказами, долученими до даної позовної заяви.

При цьому позивач додає, що з метою врегулювання питання проведення своєчасних оплат вартості поставленої теплової енергії КП ТМ ІТКЕ направлялись до Одеської митниці ДФС відповідні претензії, проте фактично задоволено їх було лише в травні 2019 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України)

Таким чином, позивач стверджує, що несвоєчасна оплата відповідачем вартості спожитої теплової енергії призводить до неможливості своєчасних розрахунків позивача з постачальниками енергетичних ресурсів, що значною мірою погіршує фінансове та економічне становище енергетичних галузей, паралізує їх діяльність, у зв`язку з чим позивачу значно обмежуються ліміти постачання природного газу та електроенергії, що спричиняє шкоду в великих розмірах.

Так, у зв`язку з порушенням відповідачем строків проведення оплат за поставлену теплову енергію, встановлених підпунктами 4.4. договору про постачання від 12.12.2018 р. та договору про постачання від 10.04.2019 р., КП ТМ ІТКЕ відповідності до п.п. 7.7.12, 9.3. вказаних договорів, з урахуванням положень ч. 3 ст. 549, ст.ст. 550, 551, 611 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахувало відповідачу пеню в розмірі 29046,37 грн.

Також, внаслідок порушення строків проведення оплат за поставлену теплову енергію позивачем згідно положень статті 625 ЦК України нараховано відповідачу 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 3958,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10331,05 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.07.2019 р. позовну заяву КП „Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1831/19 за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 29.07.2019 р.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с. 84-87). Зокрема, відповідач посилається на положення ст. ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ГПК України, ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, п.п. 4.1., 4.4., 10.1 договорів від 12.12.2018 р. та від 10.04.2019 р. та вказує, що підставою для здійснення замовником кінцевого розрахунку за спожиту послугу є платіжний документ та акт про обсяги споживання, який формується виконавцем, а тому обов`язковим є встановлення обставин справи щодо отримання платіжних документів Одеською митницею ДФС.

При цьому відповідач звертає увагу суду на те, що до позовної заяви не було додано належних та допустимих доказів, передбачених пунктами 2, 17 Правил надання послуг поштового зв`язку, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, які б підтверджували дату отримання Одеською митницею ДФС платіжних документів № 683 від 28.02.2018 р., № 986 від 31.03.2018 р., № 1341 від 30.11.2018 р., № 1766 від 22.12.2018 р., № 323 від 13.02.2019 р., № 430 від 28.02.2019 р., № 720 від 29.03.2019 р., а тому встановити момент виникнення зобов`язання у Одеської митниці ДФС не є можливим.

Разом з тим відповідач додає, що до позовної заяви додана копія реєстру на відправлення кореспонденції по КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго актів-фактур за теплопостачання у березні 2019 року, відповідно до строки 23 якої акт-фактура № 720 на суму 40606,76 грн. і акт про обсяги постачання теплової енергії № 652, відправлені КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, що підтверджується календарним штемпелем відділення поштового зв`язку, тобто пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Так, відповідач зазначає, що відповідно до доданих до позовної заяви розрахунків розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат та довідок до їх розрахунків, позивач проводить розрахунки пені, 3% річних, інфляційних втрат на підставі платіжного документа № 720 від 29.03.2019 р., зазначаючи дату виникнення заборгованості 16.04.2019 р., тобто день, коли платіжний документ навіть ще не був відправлений поштою, не надаючи доказів отримання митницею цього платіжного документу.

Водночас, як вказує відповідач, до позовної заяви додана копія реєстру на відправлення кореспонденції по КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго актів-фактур за теплопостачання у січні, лютому 2019 року, відповідно до строки 23 якої акт-фактура № 323 на суму 79683,47 грн. і акт про обсяги постачання теплової енергії № 245 від 13.02.2019 р., відправлені КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго 15.02.2019 р., що підтверджується календарним штемпелем відділення поштового зв`язку, тобто в день закінчення строку оплати, не надаючи доказів отримання митницею цього платіжного документу.

Крім того, відповідач додає, що до позовної заяви додана копія реєстру на відправлення кореспонденції по КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго актів-фактур за теплопостачання у грудні 2018 року, відповідно до строки 24 якої акт-фактура № 1766 на суму 81796,87 грн. і акт про обсяги постачання теплової енергії № 1576 від 20.12.2018 р. відправлені КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго 23.01.2019 р., що підтверджується календарним штемпелем відділення поштового зв`язку, тобто пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Наразі відповідач зауважив, що відповідно до доданих до позовної заяви розрахунків розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат та довідок до їх розрахунків, позивач проводить розрахунки пені, 3% річних, інфляційних втрат на підставі платіжного документа № 1766 від 22.12.2018 р., акта про обсяги постачання теплової енергії № 1576 від 20.12.2018 р., зазначаючи дату виникнення заборгованості 16.01.2019 р., тобто день, коли платіжний документ навіть не був відправлений поштою, не надаючи доказів отримання митницею цього платіжного документу.

Також відповідач вказує, що до позовної заяви додана копія реєстру на відправлення кореспонденції по КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго актів-фактур за теплопостачання у листопаді 2018 року, відповідно до строки 22 якої акт-фактура № 1341 на суму 8593,78 грн. і акт про обсяги постачання теплової енергії № 1196 від 30.11.2018 р. відправлені КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго 18.12.2018 р., що підтверджується календарним штемпелем відділення поштового зв`язку, тобто пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Як зазначає відповідач, відповідно до доданих до позовної заяви розрахунків розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат та довідок до їх розрахунків, позивач проводить розрахунки пені, 3% річних, інфляційних втрат на підставі платіжного документа № 1341 від 30.11.2018 р., зазначаючи дату виникнення заборгованості 18.12.2018 р., тобто в день коли платіжний документ був відправлений поштою, не надаючи доказів отримання митницею цього платіжного документу.

За ствердженнями відповідач, до позовної заяви додана копія реєстру № 1 на відправлення кореспонденції по КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго актів-фактур за теплопостачання у лютому, березні 2018 року, відповідно до строки 28 якої акт-фактура № 683 на суму 37760,21 грн. і акт про обсяги постачання теплової енергії № 551 від 28.02.2018 р. відправлені КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго 15.03.2018 р., що підтверджується календарним штемпелем відділення поштового зв`язку, тобто в день закінчення строку оплати, не надаючи доказів отримання митницею цього платіжного документу.

Водночас відповідач стверджує, що оскільки доказів вручення платіжних документів не додані до позовної заяви, то наявні у матеріалах справи докази не дають можливості перевірити та встановити конкретну дату виникнення у Одеської митниці ДФС зобов`язання по сплаті коштів, виникнення зобов`язання у митниці сплатити вартість послуг з дат, зазначених у позові КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго та додатках до нього, є лише припущенням КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго, не підтвердженим належними та допустимими доказами.

Таким чином, як зазначає відповідач, відповідно до копій доданих до позову документів, КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго надсилало до Одеської митниці ДФС акти-фактури та акти про обсяги постачання теплової енергії, на підставі яких здійснюється кінцевий розрахунок, пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим або в день закінчення строку оплати, до позову не додані докази, які підтверджують дату отримання митницею цих документів.

Відтак відповідач вважає, що проведений позивачем розрахунок пені, інфляційних витрат, 3% річних є таким, що не ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, у зв`язку з чим вимоги про стягнення пені в розмірі 29046,37 гри., 3% річних в розмірі 3958,08 грн., інфляційних втрат в розмірі 10331,05 грн., а всього в загальній сумі 43335,50 грн. на підставі такого розрахунку не можуть бути задоволені судом.

При цьому відповідач зазначає, що у відповідності до пункту 4.6 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. між Одеською митницею ДФС та КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго затримка бюджетного фінансування Одеської митниці ДФС є підставою для перенесення строків розрахунків, передбачених пунктом 4.4 договору, який у такому випадку має бути здійснений протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання Одеською митницею ДФС бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок, а тому у випадку відсутності у Одеської митниці ДФС бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок нарахування та стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат не здійснюється.

У судовому засіданні господарського суду 29 липня 2019 року по справі № 916/1831/19 було протокольно оголошено перерву до 12 серпня 2019 року о 14 год. 30 хв., про що під розписку повідомлено представників сторін.

06.08.2019 р. позивачем подано до суду відповідь на відзив (а.с. 130-132), в якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог з наведенням додаткового обґрунтування. Так, позивач вказує, що, по-перше, строк виконання зобов`язання по оплаті вартості поставленої теплової енергії згідно з умовами Договорів є чітко встановленим та складає собою термін не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 4.4. договору від 12.12.2018 р. та п. 4.4. договору від 10.04.2019 р.), а тому наведене повністю спростовує посилання відповідача на положення п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р., оскільки дані роз`яснення стосуються випадків, коли в договорі не встановлено строку виконання грошового зобов`язання.

По-друге, як вказує позивач, згідно умов укладених договорів, на КП ТМ ІТКЕ не покладається обов`язок направлення платіжних документів Одеській митниці ДФС, позивач зобов`язаний тільки сформувати їх, натомість Одеська митниця ДФС вже самостійно повинна вирішити яким чином організувати свою роботу, щоб виконати свій обов`язок по остаточному розрахунку не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим.

По-третє, позивач зазначає, що факт надсилання КП ТМ ІТКЕ розрахункових документів за допомогою поштових засобів був пов`язаний з тим, що з боку Одеської митниці ДФС не вживалось жодних заходів з метою проведення належної та своєчасної оплати вартості спожитої теплової енергії (що зокрема підтверджується і затягуванням процедури укладення відповідних договорів, при тому, що теплова енергію продовжувала споживатись), але аж ніяк не є обставиною, яка змінює передбачений умовами договорів порядок розрахунку за поставлену теплову енергію (не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим).

По-четверте, позивач додає, що всі платіжні документи були сформовані до настання строку остаточного розрахунку (що підтверджується датами їх формування), навіть акт-фактура № 323 від 13.02.2019 р. було сформовано до настання строку розрахунку (який склав 15.03.2019 р.), оскільки прострочення його оплати розпочалось з 16.03.2019 р. (що підтверджується розрахунками розмірів пені, 3% річних та втрат від інфляційних процесів).

Зважаючи на викладене, позивач звертає увагу суду на те, що дійсно підставою для розрахунку за поставлену теплову енергію є відповідний платіжний документ, сформований позивачем, але факт отримання платіжних документів Одеською митницею ДФС не входить в предмет доказування по справі, оскільки з одного боку на КП ТМ ІТКЕ не покладався обов`язок здійснити їх доставку на адресу відповідача, а з іншого, саме на відповідача покладено безумовний обов`язок остаточно розрахуватись за спожиту теплову енергію не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим.

Тобто, на думку позивача, посилання Одеської митниці ДФС на факт ненадання доказів отримання відповідачем платіжних документів, як на підставу для відмови у задоволення позовних вимог КП ТМ ІТКЕ про застосування заходів відповідальності за несвоєчасний розрахунок за теплову енергію, є неспроможними та належними чином не обґрунтованими.

Також позивач вважає недоречними та такими, що не стосуються предмету доказування по даній справі правові обґрунтування, наведені Одеською митницею ДФС у своєму відзиві з посиланнями на Бюджетний кодекс України, оскільки по суті Бюджетний кодекс України регулює питання організації взаємодії відповідача, як органу державної влади, з Державним бюджетом України у процесі своєї діяльності, в тому числі в частині власного фінансування, проте КП ТМ ІТКЕ не є і не може бути стороною наведених відносин між Одеською митницею ДФС та Державним бюджетом України.

Щодо посилань відповідача на положення пункту 4.6 договору про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р., то КП ТМ ІТКЕ наголошує на необхідності його тлумачення виключно в контексті п.п. 6.4.1. вказаного договору (замовник зобов`язується, в тому числі, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію, при цьому положення п. 4.6. договору не змінює порядок та строки розрахунку, встановлені п.п 4.4).

Також позивач вказує, що необхідно зважати на те, що п. 4.6. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. включений в умови договору виключно з метою врегулювання процедури обмеження або припинення постачання теплової енергії на об`єкти Одеської митниці ДФС (що підтверджується положеннями п.п. 6.1.10 даного договору), але він жодним чином не змінює строки (термін) та порядок розрахунку за поставлену теплову енергію.

09.08.2019 р. відповідачем подано до господарського суду заперечення.

У судовому засіданні господарського суду 12 серпня 2019 року по справі № 916/1831/19 було протокольно оголошено перерву до 03 вересня 2019 року о 14 год. 00 хв., про що під розписку повідомлено представників сторін.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував та просив в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

12 грудня 2018 року між Комунальним підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (виконавець) та Одеською митницею ДФС (замовник) укладено договір № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення.

10 квітня 2019 року між Комунальним підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (виконавець) та Одеською митницею ДФС (замовник) укладено договір № І-111-213/2018 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення.

Згідно п. 1.1 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. виконавець зобов`язується у 2018 році поставити замовникові послуги з теплопостачання за адресою: Одеська область, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 за кодом ДК 021:2015-09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція, (далі послуга) за лотом № 2, а замовник прийняти та оплатити послугу в строки, передбачені цим договором.

Згідно п. 1.1 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. учасник зобов`язується у 2019 році надати замовнику послуги з виробництва, транспортування і постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення за кодом згідно ДК 021:2015 - 09320000-8 - пара, гаряча вода та пов`язана продукція (теплопостачання за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, 10) (далі - послуга) за Лотом 2, а замовник - прийняти та оплатити послугу в строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.3 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. послуга постачається на об`єкти замовника за адресою: 68600, Україна, Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 10, (виробничий корпус, виробничо-господарський корпус, господарський корпус митного поста Ізмаїльський), (додаток № 1 до цього договору) в обсязі 166,0 Гкал - Лот 2 за параметрами теплоносія на вході мереж Замовника, які відповідають температурному графіку.

Відповідно до п. 1.3 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. послуга постачається на об`єкти замовника за адресою : 68600, Україна, Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 10, (виробничий корпус, виробничо-господарський корпус, господарський корпус митного поста Ізмаїльський), (додаток № 1 до цього договору) в обсязі 184,0 Гкал - Лот 2 за параметрами теплоносія на вході мереж Замовника, які відповідають температурному графіку.

Пунктом 1.4 вказаних договорів визначено, що обсяг закупівлі послуг може бути зменшений учасником залежно від реального фінансування видатків замовника за умови надання замовником письмової заяви про відмову від одержання послуги, що є предметом договору, за 30 діб до моменту припинення надання послуги, при наявності технічної можливості такого припинення.

В п.п. 3.1, 3.2 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. визначено, що сума договору становить 361274,10 грн. , в т.ч. ПДВ 60212,35 грн. Вартість послуг, наданих учасником за цим договором, встановлюється у розмірі 2176,35 грн. за 1 Гкал з урахуванням ПДВ - 20% (двадцять відсотків). Сума цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди.

В п.п. 3.1, 3.2 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. визначено, що сума договору становить 373076,92 грн. , в т.ч. ПДВ - 62179,49 грн. Вартість послуг, наданих учасником за цим договором, встановлюється у розмірі 2027,592 грн. за 1 Гкал з урахуванням ПДВ - 20% (двадцять відсотків). Сума цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди.

Умовами п. 4.1. вказаних договорів передбачено, що розрахунки за послугу здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Вартість спожитої послуги визначається на підставі акту про обсяги споживання (додаток № 3 до цього договору) та рахунку на оплату.

Пунктом 4.4. вказаних договорів сторони визначили, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів у такому порядку:

- до 20 числа розрахункового місяця 80 % очікуваної вартості надання послуги в поточному розрахунковому періоді;

- кінцевий розрахунок за спожиту послугу здійснюється замовником згідно платіжного документа, сформованого учасником, за мінусом оплаченої вартості в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеної в платіжному документі, замовник зобов`язується впродовж терміну оплати повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість доставленої послуги в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Проведення розрахунків в межах бюджетного року, згідно положень даного договору, також можливе на умовах попередньої оплати на строк не більше шести місяців. Оформлення попередньої оплати здійснюється у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти № 117 від 23.04.2014 р.

Положеннями п. 4.5. вказаних договорів зазначено, що плата за послугу здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений в розділі 13 договору.

Згідно п. 4.6. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок.

Відповідно до п. 5.1. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. термін надання послуг за цим договором - до 31 грудня 2018 року включно. Початок та закінчення опалювального сезону визначається рішенням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5.1. договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. термін надання послуг за цим договором - до 31 грудня 2019 року включно. Початок та закінчення опалювального сезону визначається рішенням органу місцевого самоврядування.

Підпунктами 5.3.2., 5.3.3. пункту 5.3 вказаних договорів визначено, що замовник зобов`язаний 28 числа кожного місяця (у лютому - 26 числа) надати виконавцю (учаснику) копію витягу з журналу обліку теплової енергії та теплоносія, також записи показань приладів, які реєструють параметри теплоносія за звітний місяць. У випадку, воли 28(26) число випадає на вихідний день, то покази обліку фіксуються у перший робочий день після 28(26) числа. У разі відмови виконавця (учасника) у прийомі копії витягу з журналу обліку показань, що розцінюється, як неподання замовником зазначеної документації, виконавець (учасник) зобов`язаний у триденний термін повідомити замовника у письмовій формі про причини відмови. Покази засобів обліку на звітну дату фіксуються представниками обох сторін, та оформлюються Актом про обсяги спожитої теплової енергії (додаток № 3 до цього договору) у двох примірниках, по одному для кожної із сторін.

В пп. 6.1.1. п. 6.1 вказаних договорів визначено, що виконавець (учасник) має право отримувати від замовника плату за надану послугу своєчасно та в повному обсязі.

Умовами пп. 6.4.1. п. 6.4. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. передбачено, що замовник зобов`язується вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію, при цьому п. 4.6. договору не змінює порядок та строки розрахунку, встановлені п.п. 4.4. даного договору.

В умовах пп. 6.4.1. п. 6.4. договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. передбачено, що замовник зобов`язується вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов цього договору.

В п.п 7.7.12 п. 7.7. вказаних договорів сторони визначили, що за порушення строку розрахунку згідно п. 4.4. договору замовник зобов`язується оплатити виконавцю (учаснику), крім суми заборгованості пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Згідно п. 7.9 вказаних договорів у разі відмови замовника оплачувати за спожиті послуги у добровільному порядку заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до п. 9.3 вказаних договорів сторони домовились, що строк, у межах якого замовник або виконавець (учасник) можуть звернутись до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором, складає три роки (строк позовної давності), в тому числі щодо застосування заходів відповідальності, передбачених цим договором та/або законодавством України, за невиконання/неналежне виконання умов договору.

В п. 10.1 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. зазначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, але у плані взаємовідносин, відповідно до п. 3. ст. 631 Цивільного кодексу України, діє з 01 січня 2018 року і до 31 грудня 2018 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

В п. 10.1 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. зазначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, але у плані взаємовідносин, відповідно до п. 3. ст. 631 Цивільного кодексу України, діє з 01 лютого 2019 року і до 31 грудня 2019 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань. Дія цього договору може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

В п. 11.1 вказаних договорів визначено, що зміни в договір вносяться за згодою сторін.

Розділом 12 вказаних договорів сторони передбачили, що невід`ємною частиною цих договорів є:

Додаток №1- Перелік об`єктів та характеристика теплопостачання.

Додаток № 2 - Обсяги теплового навантаження та теплоспоживання.

Додаток № 3 - Акт про обсяги спожитої теплової енергії.

Додаток № 4 - Схема теплових мереж, що знаходиться на балансі замовника.

Додаток № 5 - Акт розмежування балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності Сторін.

Додаток № 6- Відомість обліку теплової енергії.

Сторонами до договорів № І-111-213/2018 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення від 12.12.2018 р. та № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення від 10.04.2019 р. підписано Додаток №1 - Перелік об`єктів та характеристика теплопостачання; Додаток № 2 - Обсяги теплового навантаження та теплоспоживання; Додаток № 3 - Акт про обсяги спожитої теплової енергії; Додаток № 4 - Схема теплових мереж, що знаходиться на балансі замовника; Додаток № 5 - Акт розмежування балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності Сторін; Додаток № 6- Відомість обліку теплової енергії.

При цьому, 31.01.2019 р. між Комунальним підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (виконавець) та Одеською митницею ДФС (замовник) укладено Додаткову угоду № 1/2 до договору № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення від 12.12.2018 р., п. 1 якої сторон6и визначили, що сума угоди до договору не перевищує 20% від суми, визначеної у договорі, укладеному у попередньому році і складає 72254,82 грн., в т.ч. ПДВ 12042,47 грн.

Таким чином, Одеська митниця ДФС є абонентом позивача згідно договорів про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. та № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України Про теплопостачання передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Із змісту ч. 3 ст. 24, ч. 2, ст. 25 Закону України Про теплопостачання випливає, що основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р. визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показань вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як з`ясовано судом та підтверджується сторонами, на виконання умов вказаних договорів про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. та № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. позивачем як виконавцем (учасником) у період з лютого 2018 р. по квітень 2019 р. здійснювалася поставка теплової енергії на об`єкти відповідача як замовника згідно з актами-фактурами № від 28.02.2018 р. на суму 37760,21 грн. (в т.ч. ПДВ 6293,37 грн.), № від 31.03.2018 р. на суму 78749,06 грн. (в т.ч. ПДВ 13124,84 грн.), № від 30.11.2018 р. на суму 8593,78 грн. (в т.ч. ПДВ 1432,30 грн.), № від 22.12.2018 р. на суму 81796,87 грн. (в т.ч. ПДВ 13632,81 грн.), № від 13.02.2019 р. на суму 79683,47 грн. (в т.ч. ПДВ 13280,58 грн.), № від 28.02.2019 р. на суму 59508,36 грн. (в т.ч. ПДВ 9918,06 грн.), № від 29.03.2019 р. на суму 40606,76 грн. (в т.ч. ПДВ 6767,79 грн.). Так, всього позивачем було поставлено відповідачу з лютого 2018 р. по квітень 2019 р. теплову енергію на загальну суму 386698,51 грн.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем теплової енергії від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити теплову енергію.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

В п. 4.4. спірних договорів сторони визначили, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів у такому порядку:

- до 20 числа розрахункового місяця 80 % очікуваної вартості надання послуги в поточному розрахунковому періоді;

- кінцевий розрахунок за спожиту послугу здійснюється замовником згідно платіжного документа, сформованого учасником, за мінусом оплаченої вартості в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеної в платіжному документі, замовник зобов`язується впродовж терміну оплати повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість доставленої послуги в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Проведення розрахунків в межах бюджетного року, згідно положень даного договору, також можливе на умовах попередньої оплати на строк не більше шести місяців. Оформлення попередньої оплати здійснюється у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти № 117 від 23.04.2014 р.

За ствердженнями позивача, останній сумлінно виконував свої обов`язки за договорами, тоді як відповідачем протягом періоду поставки несвоєчасно проводились розрахунки за поставлену теплову енергію, що не підтверджено останнім в ході розгляду справи. У зв`язку з невиконанням належним чином відповідачем грошового зобов`язання з оплати теплової енергію, поставленої в з лютого 2018 року по квітень 2019 року, позивачем відповідно до п. 7.7.12 договорів було нараховано пеню в загальному розмірі 29046,37 грн., а також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 3958,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10331,05 грн., які заявлені до стягнення.

При цьому, судом не приймаються до уваги твердження відповідача стосовно ненадання позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували дату отримання Одеською митницею ДФС платіжних документів № 683 від 28.02.2018 р., № 986 від 31.03.2018 р., № 1341 від 30.11.2018 р., № 1766 від 22.12.2018 р., № 323 від 13.02.2019 р., № 430 від 28.02.2019 р., № 720 від 29.03.2019 р., у зв`язку з чим неможливо встановити момент виникнення зобов`язання у Одеської митниці ДФС. Так, умовами спірних договорів сторони погодили, що остаточний розрахунок здійснюється замовником (учасником) не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. При цьому спірні договори про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. та № І-111-71/2019 від 10.04.2019 р. не передбачають обов`язку КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго щодо здійснення вручення або відправлення платіжного документу, сформованого ним, а передбачають лише обов`язок сформувати позивачем такий платіжний документ.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Більш того, обов`язок відповідача з оплати за постачання теплової енергії згідно умов договору не пов`язаний з моментом отримання відповідачем платіжного документа. Так, відповідач, будучи обізнаним про наявність у нього обов`язку з оплати за теплову енергію не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим, повинен був самостійно здійснювати контроль щодо розрахунку належної до сплати суми.

Наразі посилання відповідача на п. 4.6 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 р. затримка бюджетного фінансування Одеської митниці ДФС як на підставу для перенесення строків розрахунків, передбачених пунктом 4.4 договору, судом до уваги не приймаються. Однак, вказаний пп. 4.6 договору необхідно розглядати виключно в поєднанні з п.п. 6.4.1. вказаного договору, за яким замовник зобов`язався вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію, при цьому положення п. 4.6. договору не змінюють порядок та строки розрахунку, встановлені п.п 4.4. договору. Відтак, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що у випадку затримки бюджетного фінансування розрахунок має бути здійснений протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання Одеською митницею ДФС бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок, а тому нарахування та стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат не здійснюється.

Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення оплати за поставлену теплову енергію в розмірі 29046,37 грн. суд зазначає наступне.

За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати поставленої теплової енергії не виконав у встановлений договорами строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості природного газу) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пп. 7.7.12 п. 7.7. вказаних договорів за порушення строку розрахунку згідно п. 4.4. договору замовник зобов`язується оплатити виконавцю (учаснику), крім суми заборгованості пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

В п. 9.3 вказаних договорів сторони домовились, що строк, у межах якого замовник або виконавець (учасник) можуть звернутись до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором, складає три роки (строк позовної давності), в тому числі щодо застосування заходів відповідальності, передбачених цим договором та/або законодавством України, за невиконання/неналежне виконання умов договору.

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за спірними договорами щодо здійснення оплати за поставлену теплову енергію позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 29046,37 грн. за відповідний період на протязі з 16.03.2018 р. по 10.05.2019 р., розрахунки якої додано до позову (а.с. 12).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленої теплової енергії за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано пеню. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми пені в розмірі 29046,37грн., судом встановлено, що розрахунок пені було здійснено позивачем вірно, також вказані розрахунки відповідачем не оспорювались.

Відтак, з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 29046,37 грн.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірних договорів не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленої теплової енергії за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленої теплової енергії в розмірі 3958,08 грн., судом встановлено, що позивачем у своєму розрахунку вказана загальна сума 3% річних в розмірі 3958,08 грн., тоді як за перерахунком суду загальна сума 3% річних складає 3958,07 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних в розмірі 3958,07 грн.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Враховуючи викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленої теплової енергії в розмірі 10331,05 грн. та встановлено, що вказаний розрахунок інфляційних нарахувань був здійснений позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні нарахування в сумі 10331,05 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на невірне зазначення загальної суми 3% річних.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, в якості понесення позивачем судових витрат на направлення процесуальних документів заявником до суду надані наступні докази:

- накладна № 300 від 27.06.2019 р. на суму 45,20 грн. та фіскальний чек від 27.06.2019 р. на суму 45,20 грн. про направлення Одеській митниці ДФС позовної заяви з додатками;

- накладна 197 від 27.06.20149 р. на суму 45,20 грн. та фіскальний чек від 27.06.2019 р. на суму 45,20 грн. про направлення до господарського суду Одеської області позовної заяви з додатками;

- накладна № 012 від 05.08.2019 р. на суму 42,20 грн. та фіскальний чек від 05.08.2019 р. на суму 42,20 грн. про направлення Одеській митниці ДФС відповіді на відзив;

Також згідно клопотання від 12.08.2019 р. позивачем долучено фіскальний чек від 05.08.2019 р. як доказ понесення витрат на поштове відправлення до господарського суду Одеської області, однак сплачена позивачем сума за вказаним чеком складає 0.00. Більш того, вказаний чек не містить відомостей про те, яке відправлення було здійснено.

Відтак, з огляду на вказані положення ст.ст. 123, 129 ГПК України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача та стягнення на його користь інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 132,60 грн., а саме 45,20 грн. за відправку позовної заяви з додатками до Одеської митниці ДФС, 45,20 грн. за відправку позовної заяви з додатками до господарського суду Одеської області та 42,20 грн. за відправку до Одеської митниці ДФС відповіді на відзив. Аналогічна правова позиція щодо віднесення вказаних витрат до витрат, пов`язаних з розглядом справи, наведена в постанові Верховного Суду від 21.06.2019 року у справі № 910/10126/18.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Одеської митниці ДФС про стягнення заборгованості в загальній сумі 43335,50 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Одеської митниці ДФС (65078, м. Одеса; вул. Гайдара, буд. 21, корп. А; ) на користь Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Клушина, 5-А; ) пеню в сумі 29046/двадцять дев`ять тисяч сорок шість/грн. 37 коп., 3% річних в сумі 3958/три тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім/грн. 07 коп.; інфляційні втрати в сумі 10331/десять тисяч триста тридцять одна/грн. 05 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1921/одна тисяча дев`ятсот двадцять одна/грн. 00 коп.; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 132/сто тридцять дві/грн. 60 коп.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго до Одеської митниці ДФС про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 09 вересня 2019 р.

Суддя В.С. Петров