ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.09.2019р. Справа №905/1357/19

за позовом Спільного Українсько-Бельгійсько-Ізраїльського підприємства «АРГО ТРЕЙДІНГ ЛТД»

(Товариства з обмеженою відповідальністю), м.Київ

до відповідача Акціонерного товариства «Київенерго», Донецька область, Мар`їнський район,

м.Курахове

про стягнення заборгованості в сумі 99787,16 грн.

Суддя Г.В. Левшина

при секретарі судового засідання Купченко Р.В.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

В засіданні суду брали участь:

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий зміст позовних вимог:

Спільне Українсько-Бельгійсько-Ізраїльське підприємство «АРГО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (Товариство з обмеженою відповідальністю), м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Акціонерного товариства «Київенерго», Донецька область, Мар`їнський район, м.Курахове, про стягнення заборгованості в сумі 99787,16 грн., у тому числі основний борг в сумі 88114,56 грн., інфляція в сумі 9108,83 грн., три проценти річних в сумі 2563,77 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наявність переплати у позивача за теплову енергію за договором №153-2570 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.05.2003р.

2. Стислий зміст заперечень відповідача:

Відповідач 12.08.2019р. надав відзив на позовну заяву від 08.08.2019р., в якому проти позовних вимог заперечує, посилаючись на ті обставини, що:

- позивач не надав доказів звернення до відповідача із письмовою заявою про відмову від його пролонгації у визначеному п.8.4 договору порядку, як і не міститься доказів наявності настання обставин, з якими умови п.8.2 договору пов`язують припинення договору, а тому станом на дату розгляду даної справи договір є таким, що пролонгований;

- умовами договору не передбачено зобов`язання відповідача зі сплати на користь позивача коштів, відповідно примушування відповідача до сплати коштів на користь позивача із визначенням останнім підстав (невиконання/порушення виконання відповідачем норм ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.509, 525, 526, 530, 596, 626, 627, 629 Цивільного кодексу України) є неправомірним, оскільки вони застосовуються до зобов`язальних правовідносин між сторонами в частині належного їх виконання;

- позивачем не надано доказів, що підстави набуття коштів за договором відпали, зокрема, доказів розірвання договору у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором;

- позивач самостійно визначив відповідачу строк для повернення коштів 24.07.2018р., з чим відповідач не погоджується, оскільки, долучені до позовної заяви вимоги та претензії позивача, відповідачем не було отримано;

- позивачем не надано доказів направлення та вручення вимог та претензій відповідачу, а тому відповідач вважає, безпідставним вважати прострочення виконання зобов`язань з 24.07.2018р.;

- вимоги позивача щодо стягнення інфляційних та трьох процентів річних не можуть розцінюватися як грошове зобов`язання в розуміння статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки повернення суми гарантійного платежу є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України.

3. Стислий зміст відповіді позивача на заперечення відповідача:

Позивач 21.08.2019р. надав відповідь на відзив №118 від 20.08.2019р., в якій заперечує проти викладеного у відповіді на позовну заяву повністю посилаючи на наступне:

- відповідач був обізнаний про те, що він позбавлений можливості поставити вже переплачену позивачу теплову енергію, оскільки Комунальним підприємством виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» було надіслано позивачу лист про те, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017р. №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», було визначено нове підприємство - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» за яким на праві господарського відання, було закріплено майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, та що зазначене майно було повернуто із володіння та користування відповідача;

- відповідач зобов`язаний був своєчасно повідомити позивача про неможливість виконати свої зобов`язання, повернути отриману переплату та припинити дію договору постачання теплової енергії, надіславши про це письмове повідомлення, як це було передбачено умовами договору;

- підставою для заявлення позовних вимог стало неповернення відповідачем переплати, яка була здійснена позивачем у відповідності до умов договору постачання теплової енергії №153-2570, про факт переплати якої відповідач не заперечує;

- законодавець ніяким чином не пов`язує право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати із припиненням дії договору, на підставі якого така переплата була здійснена, адже повернення суми переплати виникло внаслідок неналежного виконання відповідачем його зобов`язань як постачальника;

- твердження відповідача про те, що останнім не було отримано претензії є невірним, адже в матеріалах справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою від 19.07.2019р. про отримання листа представником відповідача за дорученням;

- між сторонами виникли грошові зобов`язання, а тому нарахування позивачем інфляції та трьох процентів річних є правомірним, адже останні виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

3. Щодо порядку господарського судочинства під час розгляду справи судом першої інстанції:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.07.2019р. по справі №905/1357/19 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 14.08.2019 року об 11:00 год.

12.08.2019р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 08.08.2019р.

В судове засідання 14.08.2019р. представник відповідача не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14.08.2019р. оголошено перерву в судовому засіданні до 05.09.2019 року об 11:40 год.

В судове засідання 06.09.2019р. сторони не з`явилися.

4. Встановлені судом та неоспорені сторонами обставини справи:

15.05.2003р. між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (відповідач, енергопостачальна організація) та Спільним підприємством «АРГО- ТРЕЙДІНГ «ЛТД» (позивач, абонент) було підписано договір №153-2570 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

При цьому, судом встановлено на момент розгляду справи згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що здійснений за запитом суду, відповідач () змінив своє найменування та наразі є Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» ().

Отже, станом на час розгляду справи найменуванням відповідача є Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО», що враховується судом при вирішенні спору.

Згідно розділу 2.2 договору енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води для потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до договору (п.2.2.1 договору); підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською державною адміністрацією (додатком №2), крім випадків, зазначених у п.3.1.7 договору (п.2.2.2 договору); при зміні тарифів (додаток №3 до договору) повідомляти абонента у п`ятиденний термін з моменту отримання Розпорядження держадміністрації м. Києва про їх змінення (п.2.2.3 договору); своєчасно письмово сповіщати абонента про зміни власних юридичних реквізитів (найменування організації, розрахункового рахунку тощо), та при необхідності переукладати договір на постачання теплової енергії у гарячій воді (п.2.2.4 договору).

Згідно з п.п.2.3.1, 2.3.2 договору абонент зобов`язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку №1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії; виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до договору.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2003 року (п.8.1 договору).

Пунктом 8.2 договору сторонами передбачено, що договір припиняє дію в випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення Арбітражним судом; передбачених п.6.4.1 договору; ліквідації сторін.

У п.8.4 договору сторонами встановлено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

15.05.2003р. в п.2 додатку №1 до договору №153-2570 від 15.05.2003р. сторонами встановлено, що орієнтована вартість теплової енергії, відпущеної абоненту за поточний рік, відповідно до тарифів діючих на момент укладення договору, становить 45570,71 грн. (без урахування ПДВ).

Додатком №4 до договору №153-2570 від 15.05.2003р. сторонами погоджено порядок розрахунків за теплову енергію, яким передбачено, що абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або ж оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії спожитої теплової енергії (п.2 додатку №4); абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в районному відділі теплозбуту №1 табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки абонент повертає в РВТ) (п.5 додатку №4).

Відповідна інформація про сальдо розрахунків, споживання теплової енергії та надходження на розрахунковий рахунок коштів відображається в акті звіряння розрахунків за теплову енергію між сторонами.

Позивачем до матеріалів справи долучено акти звіряння розрахунків за теплову енергію за договором №153-2570 від 15.05.2003р. між сторонами станом на 01.11.2017р., 01.12.2017р. (річна інвентаризація дебіторської та кредиторської заборгованості за теплову енергію), 01.12.2017р. (річна інвентаризація дебіторської та кредиторської заборгованості за теплову енергію), 01.02.2018р., 01.03.2018р., 01.04.2018р., 01.06.2018р., 01.07.2018р.

Так, відповідно до акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.10.2017р. за договором №153-2570 від 15.05.2003р. сальдо розрахунків за теплову енергію з урахуванням ПДВ в грн. на 01.11.2017р. становило за даними ПАТ «Київенерго»: дебет - 0,00 грн., кредит - 97540,70 грн.

Вказаний акт звірки підписаний сторонами без будь-яких зауважень або заперечень, відповідачем, відомості, зазначені у акті не заперечуються та не спростовані.

Отже, станом на 01.11.2017р. у позивача була переплата за договором №153-2570 від 15.05.2003р. в сумі 97540,00 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання умов договору, з метою отримання теплової енергії, було перераховано на рахунок відповідача передплату в розмірі 222355,98 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2816 від 30.10.2017р. на суму 35791,43 грн., №2944 від 22.12.2017р. на суму 70238,76 грн., №3008 від 22.01.2018р. на суму 59738,09 грн., №3065 від 16.02.2018р. на суму 27637,87 грн., №3197 від 20.04.2018р. на суму 28949,83 грн.

На підтвердження обсягу та вартості спожитої теплової енергії за період з листопада 2017р. по квітень 2018р. позивачем додано до матеріалів справи акти приймання-передання товарної продукції: №11/2017-1532570 від 30.11.2017р. за листопад 2017р. на суму 23462,03 грн., №12/2017-1532570 від 31.12.2017р. за грудень 2017р. на суму 46714,13 грн., №1/2018-1532570 від 31.01.2018р. за січень 2018р. на суму 51186,20 грн., №2/2018-1532570 від 28.02.2018р. за лютий 2018р. на суму 45771,38 грн., №3/2018-1532570 від 31.03.2018р. за березень 2018р. на суму 51085,27 грн., №4/2018-1532570 від 30.04.2018р. за квітень 2018р. на суму 13563,11 грн., всього на суму 231782,12 грн.

При цьому, 31.05.2018 р., та 30.06.2018р. між сторонами складено акти звіряння розрахунків за теплову енергію по договору від 15.05.2003р. №153-2570, в якому зазначено, що станом на 01.06.2018р. та 01.07.2018р. існує переплата позивача на користь відповідача за теплову енергію з урахування ПДВ в сумі 88114,56 грн.

Як зазначає позивач, у травні 2018р. останній отримав лист від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» №1532567 від 04.05.2018р. про надання згоди про використання реквізитів та надання документів для укладання договору, в якому Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» повідомило, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017р. №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «КИЇВЕНЕРГО». Разом з тим, у вказаному листі зазначено, що відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018р. №591 Комунальному підприємству «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право проведення господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. У зв`язку з необхідністю укладання договору та проведення розрахунків Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прохало надати згоду на використання реквізитів позивача та прохав надати позивача відповідні документи за переліком зазначеним у листі.

02.07.2018р. між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (енергопостачальна організація) та Спільним Українсько-Бельгійсько-Ізраїльським підприємством «АРГО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (позивач, абонент) було підписано новий договір №153-2570 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

18.07.2018р. позивач звернувся до Керівника департаменту з продажу теплової енергії (Комунальний концерн «Центр комунального сервісу») з листом №70 в якому, у зв`язку з припиненням дії договору на постачання теплової енергії з 01.05.2018р. просив повернути кошти (вказаний лист було отримано згідно відмітки на поштовому повідомлені -19.07.2018р.).

07.09.2018р. позивач звернувся до Керівника департаменту з продажу теплової енергії (Комунальний концерн «Центр комунального сервісу») з листом №90 в якому, прохав надати пояснення щодо строків повернення авансових внесків за теплову енергію.

07.11.2018р. позивач звернувся до Керівника департаменту з продажу теплової енергії (Комунальний концерн «Центр комунального сервісу») з листом №110 в якому, у зв`язку з початком опалювального сезону 2018-2019р.р. та необхідністю сплати за теплову енергію просив терміново повернути авансові внески (вказаний лист було отримано згідно відмітки на поштовому повідомлені -09.11.2018р.).

Крім того, позивач звертався до відповідача з претензіями №4 від 09.01.2019р. та №36 від 26.03.2019р. з вимогою повернути грошові кошти.

Однак, відповідач на момент звернення позивача з даним позовом вказані вимоги залишив без відповіді та задоволення.

Оскільки, перераховані позивачем грошові кошти в якості переплати за постачання теплової енергії в гарячій воді за договором №153-2570 від 15.05.2003р. відповідачем не повернуті, останній звернувся до суду з позовом.

5. Оцінка суду і визначені відповідно до встановлених обставин правовідносини:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Статтею 714 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Дослідивши зміст укладеного договору №153-2570 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.05.2003р., суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, що станом на 01.11.2017р. у позивача була переплата за договором №1532570 від 15.05.2003р. в сумі 97540,00 грн. При цьому, з наявних у матеріалах справи первісних документів вбачається, що загальна сума яка була перерахована позивачем в якості оплати теплової енергії за договором №153-2570 від 15.05.2003р. згідно платіжних доручень за період з 30.10.2017р. по 20.04.2018р. становила 222355,98 грн., а відповідачем було поставлено теплову енергію на загальну суму 231782,12 грн.

Отже, сума здійсненої позивачем переплати за теплову енергію за договором №153-2570 від 15.05.2003р. на постачання теплової енергії у гарячій воді становить суму 88114,56 грн.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017р. № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м.Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» після припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго».

Рішенням Київської міської ради від 24.04.2018р. №517/4581 для забезпечення неперервності технологічного процесу виробництва, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Києва та недопущення виникнення позаштатних ситуацій під час опалювального сезону 2018/2019 років вирішено продовжити дію Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» на підставі рішень Київської міської ради від 21.12.2000 №128/1105, від 21.12.2000 №129/1106, від 21.12.2000 №131/1108 (зі змінами, внесеними додатковими угодами від 25.11.2002, від 28.09.2006, від 29.12.2006, від 30.04.2007, від 07.11.2013, від 30.11.2016, від 19.12.2017 відповідно до рішень Київської міської ради від 28.09.2006 №31/88, від 28.09.2006 №102/159, від 26.04.2007 №474/1135, від 23.10.2013 №274/9762, від 28.07.2016 №854/854, від 20.06.2017 №439/2661, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.12.2006 № 1868) (далі - угода), щодо:

- користування майном ТЕЦ № 5 та ТЕЦ № 6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, АДРЕСА_1 Дарницькому АДРЕСА_2 м. Києва (завод «Енергія»), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», до 31 липня 2018 року включно (п.1.1 угоди);

- користування іншим майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, що відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», крім майна, зазначеного у підпункті 1.1 пункту 1 цього рішення, до 30 квітня 2018 року включно (п.1.2 угоди).

На офіційному сайті відповідача було розміщено повідомлення, згідно із яким з 01.05.2018р. відповідач припиняє діяльність у сфері теплопостачання та повідомляє про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м.Києва відносно укладення Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що з 01.05.2018р. АТ «Київенерго» позбавлено права на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам м.Києва та можливості в подальшому виконувати покладені на нього обов`язки згідно договору №1532570 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.05.2003р.

Сума невиконаного зобов`язання також підтверджена відповідачем у актах звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.05.2018р., 30.06.2018р.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємства та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг, оскільки не є первинним бухгалтерським документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №910/1389/18.

Оскільки акти звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.05.2018р., 30.06.2018р., підписано та скріплено печатками сторін, вказане свідчить про визнання відповідачем суми передоплати в розмірі 88114,56 грн.

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст.598 Цивільного кодексу України, ст.202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у ст.ст.599-601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Закон не визначає поняття «неможливість виконання зобов`язання». Під цим слід розуміти неможливість для боржника через різні причини здійснити передбачені зобов`язанням дії, спрямовані на його виконання. Розрізняють випадкову і винну неможливість виконання. За «випадковою неможливістю» виконання зобов`язання припиняється, і боржник не несе відповідальності за його невиконання. Вже здійснене виконання у взаємному зобов`язанні зберігає силу за умови, що сторона, яка його виконала, отримала від іншого контрагента зустрічне задоволення, а те виконання, за яке вона зустрічного задоволення не отримала, їй повертається.

За «винною неможливістю» виконання зобов`язання не припиняється, а лише змінюється, оскільки для винної сторони обов`язок виконання трансформується в обов`язок відшкодувати завдані контрагентові збитки, сплатити неустойку тощо. Неможливість виконання може поширюватися на все зобов`язання або на окрему його частину. Вона може бути як постійною, так і тимчасовою. За постійної неможливості виконання зобов`язання припиняється, оскільки мета його недосяжна. Неможливість виконання зумовлена певними об`єктивними обставинами, через які боржник не може здійснити виконання. Але у всіх випадках неможливість виконання зобов`язання може бути підставою його припинення.

Як вбачається, відповідач був обізнаний з рішеннями Київської міської ради про строк дії Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р. до 26.04.2018р., її припинення з 27.04.2018р., наявності права користування іншим майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, що відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», до 30 квітня 2018 року включно та неможливість виконання своїх обов`язків перед позивачем з цього строку, а тому, діючи добросовісно, повинен був повідомити позивача про неможливість виконання свого зобов`язання за договором та повернути зайво отримані від позивача кошти в сумі 88114,56 грн.

Вказане свідчить про винну неможливість виконання відповідачем свого зобов`язання за укладеним договором, що має наслідком трансформацію зобов`язання відповідача за вказаним договором, а саме припинення зобов`язання з поставки теплової енергії та виникнення зобов`язання з повернення виконаного позивачем зобов`язанням зі сплати коштів в сумі 88114,56 грн.

За приписами частини 1 статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Посилання відповідача на ті обставини, що спірний договір не припинено та є таким, що пролонгований, суд не приймає, оскільки у даному випадку між сторонами припинили існувати договірні відносини у зв`язку з тим, що відповідач з 01.05.2018р. втратив підстави виступати стороною в договорі №153-2570 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.05.2003р., а відтак, до вказаних правовідносин мають бути застосовані правові норми, визначені главою 83 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

За положеннями ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

- повернення виконаного за недійсним правочином;

- витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

- повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

- відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається з зазначеної норми, цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Суд зазначає, що норми розділу 83 Цивільного кодексу України (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) є загальними нормами, що регулюють зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, що можуть слугувати засобом регулювання правовідносин за відсутності спеціальних норм.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, відповідно до змісту ст.1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Разом з тим, оскільки між сторонами у справі було укладено договір, на підставі якого позивачем було сплачено кошти, що позивач просить стягнути, однак зобов`язання за цим договором припинилось у зв`язку з неможливістю його виконання, в тому числі зобов`язання відповідача щодо надання послуг з постачання теплової енергії у гарячій воді, за яким відповідачем було набуто грошові кошти, зокрема, у надмірному розмірі, суд доходить висновку, що у зв`язку з припиненням зобов`язання за таким договором, правова підстава набуття відповідачем коштів від позивача відпала, а отже майно - грошові кошти - є таким, що збережене відповідачем без достатньої правової підстави.

З огляду на наведене, за відсутності спеціальних норм, які регулюють порядок повернення грошових коштів за договором про надання послуг, правова підстава набуття яких відпала, позивач вправі вимагати повернення йому безпідставно збережених відповідачем грошових коштів за ст.1212 Цивільного Кодексу України, зокрема, у заявленій ним сумі 88114,56 грн.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст.1212 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 88114,56 грн., які набули ознак таких, що перевищують суму грошових коштів за отримані послуги за договором (переплата), підлягає задоволенню, враховуючи те, що сплата даних коштів є виконанням позивачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором, надавати послуги за яким відповідача позбавлено права з 01.05.2018р., відтак підстава, на якій вказані кошти були набуті відповідачем згодом відпала, як наслідок вказана сума підлягає поверненню позивачеві.

Крім того, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача три проценти річних за період з 24.07.2018р. по 12.07.2019р. в сумі 2563,77 грн. та інфляцію в сумі 9108,83 грн. за період з 24.07.2018р. по 12.07.2019р.

Виходячи з вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В силу приписів статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтю 625 Цивільного кодексу України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Отже, положення розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18.

З урахуванням викладено твердження відповідача, стосовного того, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних та трьох процентів річних не можуть розцінюватися як грошове зобов`язання в розуміння статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки повернення суми гарантійного платежу є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України до уваги суду не приймаються.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача і щодо безпідставного визначення позивачем строку для повернення коштів з дати вручення претензії - 24.07.2018р., яку останній стверджує, що не отримував, оскільки відповідачу достеменно було відомо, що з 01.05.2018р., у зв`язку з припиненням 30.04.2018р. дії Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001р. останній позбавлений права надати послуги, внаслідок чого спірні кошти мають бути повернуті позивачу.

Розрахунок трьох процентів річних є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляції, суд визнає його невірним у зв`язку з наявністю арифметичних помилок.

Зокрема, відповідно до п.3.2 постанови пленума Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції в межах періоду визначеного позивачем, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 8622,71 грн. за період з серпня 2018р. по червень 2019р., а решта вимог щодо стягнення інфляції в сумі 486,12 грн. є неправомірною.

Судом прийнято до уваги те, що відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

Як наслідок, решту аргументів відповідача суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 486,12 грн. є неправомірним, позов підлягає частковому задоволенню в сумі 99301,04 грн., у тому основний борг в сумі 88114,56 грн., три проценти річних в сумі 2563,77 грн., інфляція в сумі 8622,71 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 129, 165, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Спільного Українсько-Бельгійсько-Ізраїльського підприємства «АРГО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (Товариство з обмеженою відповідальністю), м.Київ до Акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО», Донецька область, Мар`їнський район, м.Курахове, про стягнення заборгованості в сумі 99787,16 грн., у тому числі основний борг в сумі 88114,56 грн., інфляція в сумі 9108,83 грн., три проценти річних в сумі 2563,77 грн., задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО» (85612, Донецька обл., Мар`їнський район, м.Курахове, вул. Енергетиків, буд. 34, ) на користь Спільного Українсько-Бельгійсько-Ізраїльського підприємства «АРГО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 42-А, р/р НОМЕР_1 в АТ «ОТП Банк» м.Київ, СФО 300528, ) основний борг в сумі 88114,56 грн., три проценти річних в сумі 2563,77 грн., інфляцію в сумі 8622,71 грн., всього заборгованість в сумі 99301,04 грн., судовий збір в сумі 1911,64 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 05.09.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 05.09.2019р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина