ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2019 р. Справа№ 911/348/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Дідиченко М.А.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника скаржника згідно з протоколом судового засідання від 03.09.2019

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2019 (повний текст складено 16.04.2019)

у справі №911/348/19 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

до Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Залів»

про стягнення 231 771, 37 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У лютому 2019 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Залів» (далі - ПАТ «Суднобудівний завод «Залів») про стягнення 231 771, 37 грн заборгованості зі сплати процентів за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005.

Позовні вимоги про стягнення процентів обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих процентів.

2. Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.04.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Суд першої інстанції, враховуючи те, що строк кредитування за договором сплив, дійшов висновку, що позивач позбавлений можливості нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, № 310/11534/13-ц, дійшов висновку, що, звертаючись із позовами та заявою про визнання кредиторських вимог у 2017 - 2018 роках, позивач таким діями на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тому після стягнення у судовому порядку суми заборгованості за кредитним договором, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки і застави, позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 та має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на 3 % річних від простроченої суми боргу, згідно з положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України в межах строку позовної давності. Вимоги, що ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем у даній справі не заявлялися.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

У травні 2019 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2019 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість за нарахованими процентами та судовий збір.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2019. Надано учасникам справи час для подачі відзиву, заперечень та клопотань. Справу призначено до розгляду на 29.07.2019. Також, враховуючи те, що відповідач знаходиться на тимчасово окупованій території (Автономна Республіка Крим, м. Керч, вул. Танкістів, 4), судом апеляційної інстанції було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку, передбаченому ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Справа розглядалася різними складами суду розумний строк, з урахуванням змін складу, принципів рівності та змагальності та знаходження боржника на тимчасово окупованій території України».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 розгляд справи відкладено до 05.08.2019, а 05.08.2019 - до 03.09.2019. Відповідне оголошення про відкладення розгляду справи було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку, передбаченому ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

03.09.2019 в судове засідання з'явився лише представник скаржника. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином в порядку передбаченому ст. 120, 242 ГПК України та ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про судові засідання.

В судовому засідання представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати.

4. Вимоги апеляційної скарги і короткий зміст наведених у ній доводів

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що п. 3.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди від 27.03.2014 сторони узгодили, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту, зокрема, з дня, наступного за датою, вказаною в п. 2.5. кредитного договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості. А тому, на думку заявника, сторони визначились щодо сплати позичальником банку процентів за користування кредитними коштами у валюті кредиту за період з дня, наступного за датою, вказаною в п. 2.5. кредитного договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Крім того, скаржник вважає, що при застосуванні судом першої інстанції правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, не враховано, що даний висновок складено на основі положень конкретно укладеного договору позики у відповідній справі. При цьому, на думку скаржника, з позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 13.12.2018 у справі № 913/11/18, можна зробити висновок, що аналогічна ситуація з обставинами даної справи в частині процентів склалась і в межах справи № 911/348/19, оскільки умовами кредитного договору сторонами передбачено нарахування процентів до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом (які було задоволено).

Також, на переконання скаржника, суд першої інстанції, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, не звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість застосування положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України в разі наявної домовленості між сторонами про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, про що і було фактично зазначено позивачем в своєму позові до відповідача.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшло. Клопотань про продовження строку для його подачі стороною не заявлено.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції правильно з'ясував, що 21.11.2005 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПАТ «Суднобудівний завод «Залів» укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 587v-01-05, до якого в подальшому вносилися зміни та доповнення.

Додатковою угодою від 10.07.2006 викладено договір про невідновлювальну кредитну лінію № 587v-01-05 від 21.11.2005 у новій редакції та змінено його назву на «договір про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005».

Відповідно до п. 1.1 договору позивач надає відповідачу грошові кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання (надалі кредитні кошти).

Надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами (траншами) на умовах, визначених даним договором у межах мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 188 000 000, 00 грн з урахуванням графіку погашення кредитної лінії, вказаного в п. 2.5 даного договору зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків згідно п. 3.1 даного договору (п. 1.1.1 договору (у редакції додаткової угоди від 06.02.2014).

Пунктом 2.5 договору (у редакції додаткової угоди від 06.02.2015) сторони узгодили, що відповідач зобов'язується повернути всі отриманні кредитні кошти позивачу у валюті заборгованості по кожному траншу до 01.07.2015 включно, шляхом перерахування грошових коштів на відповідні рахунки згідно графіку погашення кредитної лінії (додаток № 50 до даного договору). Погашення заборгованості по кожному траншу здійснюється в тій же валюті, в якій були наданні кредитні кошти.

Додатком № 50 від 06.02.2015 до договору узгодженого графік погашення кредитної лінії, згідно з яким гранична дата погашення кредиту 01.07.2015.

Відповідно до п. 3.1 договору (у редакції додаткової угоди від 27.03.2014) відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитними коштами у валюті кредиту, виходячи зі ставок, визначених в цьому пункті договору.

Згідно з п. 3.2 договору (у редакції додаткової угоди від 06.02.2014) відсотки сплачуються шляхом перерахування їх на визначені цим пунктом рахунки позивача.

Пунктом 3.4 договору (у редакції додаткової угоди від 06.02.2015) сторони узгодили, що нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Відповідач сплачує відсотки в строк з 26 до 30 (31) числа кожного місяця. У вказаний строк сплачуються відсотки, нараховані за користування кредитними коштами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця (включно).

Відповідач сплачує відсотки за користування кредитними коштами, що нараховані по 31.01.2015 включно, в строк до 01.07.2015 включно.

Відповідач сплачує відсотки за останній звітний період (тобто звітний період, в якому настає строк повернення кредиту) не пізніше строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.5 даного договору.

Якщо відповідач скористався своїм правом достроково повернути отриманні кредитні кошти, тобто достроково погасити існуючу заборгованість або її частину, то одночасно з погашенням основної заборгованості (або її частини) відповідач може сплатити позивачу відсотки за весь період користування, нараховані на суму основної заборгованості (частини заборгованості, яка гаситься) до дати погашення.

Згідно з п. 3.5 договору датою сплати відсотків є день зарахування коштів на рахунок, вказаний в п. 3.2 даного договору.

У випадку порушення строків сплати відсотків, вказаних в п. 3.4 даного договору, позивач має право вимагати дострокового повернення відповідачем коштів в рамках кредитної лінії, а відповідач зобов'язаний повернути кредитні кошти і сплатити всі відсотки протягом 3 днів з моменту отримання вимоги позивача (п. 3.6 договору передбачено).

Умови забезпечення виконання зобов'язань за даним договором визначені розділом 5 договору.

Відповідно до п. 5.1 договору (у редакції додаткової угоди від 24.09.2014) забезпеченням виконання зобов'язань відповідача по даному договору є іпотека нерухомого майна, що належить відповідачу, згідно договору іпотеки № 2971И/0910 від 02.09.2010, застава товарів в обороті, що належать відповідачу, згідно застави товарів в обороті № 2616ТО/0908 від 25.09.2008, застава основних засобів, що належать відповідачу, згідно договорів застави основних засобів № 2770ОС/0709від 31.07.2009, № 2751ОС/0609 від 11.06.2009, № 2765ОС/0609 від 30.06.2009, № 2882ОС/0310 від 31.03.2010, а також застава цінних паперів, що належать відповідачу, згідно договору застави цінних паперів № 3594А/0614 від 04.06.2014. Сторони договору в забезпечення виконання зобов'язань по даному договорі можуть використовувати інші види забезпечення, що не вказані в даному пункті.

Згідно з п. 6.1 договору позивач має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплати відсотків за весь період користування кредитом до настання строку, вказаного в п. 2.5 даного договору, а відповідач зобов'язаний повернути отриманні кредитні кошти та сплатити відсотки протягом 1 дня з моменту отримання вимоги позивача у випадках, що визначені в цьому пункті договору, зокрема, якщо відповідач порушив будь-які умови даного договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п. 8.5 договору).

Як досліджено судом першої інстанції, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кошти в розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором, що, зокрема, підтверджується рішенням господарського суду Київської області від 29.11.2017 у справі № 911/3129/17. Проте відповідач, скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання за кредитним договором в частині повернення суми кредиту та сплати відсотків за користуванням кредитними коштами належним чином не виконав.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому скаржник просив стягнути з відповідача 231 771, 37 грн відсотків за користування кредитними коштами згідно договору про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 за період з 31.05.2018 по 31.05.2018 (фактично 1 день).

Також суд першої інстанції встановив, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами щодо погашення заборгованості за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі № 910/182/17 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» (майновий поручитель за кредитним договором) визнано вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а саме: 3 200, 00 грн перша черга, 147 226 966, 54 грн четверта черга, 19 259 481, 89 грн шоста черга та 1 562 513 131, 80 грн вимоги, які забезпечені заставою майна боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 ухвалу господарського суду міста Києва від 29.05.2017 у справі № 910/182/17 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресгруп» в частині визнання вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які забезпечені заставою майна боржника скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким визнано вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які забезпечені заставою майна боржника на суму 1 569 736 069, 35 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 29.11.2017 у справі № 911/3129/17 в рахунок часткового погашення заборгованості, яка виникла за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 із змінами та доповненнями, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПАТ «Суднобудівельний завод «Залів» в розмірі: сума простроченої заборгованості по кредиту (долари США) - 481 256, 53 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 21.09.2017 становить 12 603 932, 38 грн; сума простроченої заборгованості по кредиту (Євро) - 6 454 641, 28 Євро, що в еквівалентно за курсом НБУ на 21.09.2017 становить 184 297 771, 72 грн; сума простроченої заборгованості по відсоткам (долари США) 256 136, 78 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на 21.09.2017 становить 6 708 128, 52 грн; сума простроченої заборгованості по відсоткам (Євро) - 4 486 210, 29 Євро, що в еквівалентно за курсом НБУ на 21.09.2017 становить 141 072 893, 18 грн; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам становить 64 155 430, 37 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки № 2971И/0910 від 02.09.2010 зі змінами та доповненнями, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. за реєстровим № 8651, що належить на праві власності ПАт «Суднобудівельний завод «Залів», а саме: виробничий комплекс, що розташований за адресою: Автономна Республіка Крим, місто Керч, вулиця Танкістів, будинок № 4 (чотири), реєстраційний номер 10777894, шляхом його набуття у власність ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за вартістю погодженою сторонами згідно з п. 3 договору іпотеки № 297114/0910 від 02.09.2010 зі змінами та доповненнями, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. за реєстровим № 8651 у розмірі - 65 914 000, 00 грн. Визнано набутим право власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на нерухоме майно: виробничий комплекс, що розташований за адресою: Автономна Республіка Крим, місто Керч, вулиця Танкістів, будинок № 4 (чотири), реєстраційний номер 10777894, який розташований на земельній ділянці загальною площею 140, 0937 га, що знаходиться з адресою: Автономна Республіка Крим, місто Керч, вулиця Танкістів, 4 (чотири) (згідно з рішення 23 сесії Керченської міської Ради АРК 5 скликання від 11.10.2007, кадастровий номер :01002:0081), яка передана ПАТ «Суднобудівельний завод «Залів» в оренду згідно з договором оренди землі, укладеним між Керченською міською радою та Іпотекодавцем на строк 20 років, зареєстрованим у Керченському міському відділі Кримської регіональної філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.03.2008 за № 73.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 у справі № 910/8521/18 в рахунок часткового погашення заборгованості, яка виникла за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 із змінами та доповненнями, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПАТ «Суднобудівельний завод «Залів» в розмірі: сума простроченої заборгованості по кредиту (долари США) 481 256 дол. США 53 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на 15.06.2018 становить 12 618 391, 25 грн; сума простроченої заборгованості по кредиту (Євро) 6 454 641 Євро 28 Євро центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на 15.06.2018 становить 198 516 894, 63 грн, звернуто стягнення на предмет застави: 1) за договором застави акцій № 3026А/1110 від 30.11.2010, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Гобарт», шляхом проведення торгів за початковою ціною узгодженою сторонами в сумі 40 535 072, 00 грн; 2) за договором застави акцій № 3594А/0614 від 04.06.2014, укладеним з ПАТ «Суднобудівельний завод «Залів», шляхом проведення публічних торгів за початковою ціною узгодженою сторонами у сумі 81 104 057, 10 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду даної справи є кредитні правовідносини. Спір у справі стосується можливості нарахування та стягнення процентів, передбачених договором за користування кредитом після спливу строку договору.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 626, Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ст. 6, 627 Цивільного кодексу України відображають принцип свободи договору, згідно з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/18719/17.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строк кредитування за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 сплив 02.07.2015, що виключає можливість застосування то таких правовідносин ст. 1048 Цивільного кодексу України. До того ж, звертаючись із позовами та заявою про визнання кредиторських вимог у 2017 - 2018 роках, позивач змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, тому після стягнення у судовому порядку суми заборгованості за кредитним договором, позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за договором та має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та на 3 % річних від простроченої суми боргу, згідно з положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України в межах строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції не може повністю погодитися з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 та ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з положеннями Цивільного кодексу України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у ст. 530 Цивільного кодексу України, згідно з ч. 1 якої якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12, на яку послався суд першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору №587м-01-05, а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу, а також термін щомісячного виконання зобов'язання). Так, суд першої інстанцій встановив, що 21.11.2005 сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав строком до 01.07.2015 включно кредитні кошти, які зобов'язався повернути зі сплатою процентів у відповідному розмірі (з урахуванням змін).

Водночас, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення кредитних коштів, встановлений договором, настав (01.07.2015). Однак, відповідач свої зобов'язання з повернення кредитних коштів не виконав. Надалі позивач звертався з позовами про стягнення відповідних коштів, зокрема і шляхом звернення стягнення на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зважаючи на вищенаведене, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що строк виконання зобов'язання щодо повернення кредиту настав і позивач вчиняв дії щодо повернення такого кредиту шляхом звернення до суду з відповідними заявами та позовами.

Після настання строку погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив дію, а банк з 02.07.2015 втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих на підставі підпунктів а та б пункт 3.1 цього договору (в редакції додаткової угоди від 27.03.2014).

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, яким і мотивував своє рішення суд першої інстанції.

Водночас, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 231 771, 37 грн процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 31.05.2018 по 31.05.2018 (фактично за 1 день) з огляду на таке.

Згідно з підпунктом «в» пункту 3.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 27.03.2014) позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту, виходячи з наступних процентних ставок: по кредиту в гривні - 46 % річних за період з дня, наступного за датою, указаною в п. 2.5. цього договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості; по кредиту в євро - 25 % річних за період з дня, наступного за датою, указаною в п. 2.5. цього договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості; по кредиту в доларах США - 19, 5 % річних за період з дня, наступного за датою, указаною в п. 2.5. цього договору до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

На вказаному підпункті власне і ґрунтуються зазначені позовні вимоги банку, у випадку порушення позичальником встановленого пунктом 2.5 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентних ставок у розмірі 46 %, 25 %, 19, 5% (в залежності від валюти кредиту) річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 231 771, 37 грн заборгованості з процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за період після дати (01.07.2015 - закінчення строку повернення кредитних коштів), суд першої інстанції під час розгляду справи виходив з того, що з цього моменту кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача будь-яких процентів за цим договором.

Водночас, у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, дійшла правового висновку про те, що положеннями ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 зазначено, що плата за прострочення виконання грошового зобов'язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, у Велика Палата Верховного Суду роз'яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Отже, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання, врегульованої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України.

Саме такий випадок сторони передбачили в підпункті «в» пункту 3.1 кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 27.03.2014).

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд вважає, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за ставкою на підставі підпункту «в» пункт 3.1 кредитного договору у зв'язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов'язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок за подібних обставин викладена Верховним Судом у постанові від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в порушення вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суди першої інстанції при вирішенні даного спору помилково не врахував правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, внаслідок чого дійшов передчасного висновку стосовно того, з якого моменту банк втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника відсотків за неправомірне користування кредитом.

В порушення ст. 86, 236 ГПК України Господарським судом Київської області під час розгляду справи в контексті вимог про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом помилково не застосовано п. 8.5 кредитного договору, яким встановлено, що цей договір діє до повного виконання взятих сторонами на себе зобов'язань та підпункту «в» пункту 3.1, яким сторони в порядку, передбаченому ст. 6, 627 Цивільного кодексу України узгодили порядок нарахування процентів за користування коштами до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.

Водночас, суд відхиляє посилання скаржника на ч. 2 ст. 1048 Цивільного кодексу України, яка, на його думку, підлягає до застосування до спірних правовідносин, оскільки наведена норма передбачає нарахування процентів за правомірне користування чужими коштами, в той час як у даній справі встановлено факт неправомірного використання коштів відповідачем. При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що однією із підстав заявленого позову була норма ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено стягнення процентів за неправомірне користування чужими коштами. Посилання на вказану норму не враховано судом першої інстанції, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Водночас, суд першої інстанції не врахував, що наведена норма передбачає нарахування 3 % річних, якщо іншого не було погоджено сторонами договору. Відповідне погодження було здійснено сторонами у підпункті «в» пункту 3.1 кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи скаржником було заявлено до стягнення 231 771, 37 грн процентів за користування кредитним коштами за 31.05.2018, що відповідає праву сторони, передбаченому ст. 13, 42, 162 ГПК України.

Позивачем додано до позовної заяви розрахунок заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором, що складається з: 332, 356129 євро, що еквівалентно 10 107, 02 грн; 2 206, 944516 євро, що еквівалентно 67 093, 72 грн; 290, 3116129 євро, що еквівалентно 8 825, 82 грн; 923, 6109677 євро, що еквівалентно 28 078, 87 грн; 729, 1667742 євро, що еквівалентно 22 167, 53 грн; 260, 6806452 дол. США, що еквівалентно 6 813, 10 грн; 1, 26 грн; 126, 03 грн; 556, 79 грн; 2 758, 50 грн; 19 711, 49 грн; 65 534, 25 грн. Разом заборгованість за процентами за 31.05.201 становить 231 771, 37. Вказаний розрахунок перевірено судом апеляційної інстанції, який є арифметично вірним. А том вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом підлягає до задоволення на підставі вищенаведеного.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 625, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України), суд апеляційної інстанції вбачає правові підстави для задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 231 771, 37 грн процентів за користування кредитом, нарахованих за ставкою 46 % річних.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Північний апеляційний господарський суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України із застосуванням положень ст. 625, 1048, 1050 Цивільного кодексу України дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та про наявність підстав для задоволення позову про стягнення процентів за один день 31.05.2018 у розмірі 231 771, 37 грн.

Отже, на підставі ст. 2, ст. 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, з ухваленням нового - про задоволення позову повністю.

9. Судові витрати

З урахуванням задоволення апеляційної скарги понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на відповідача в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2019 у справі № 911/348/19 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.04.2019 у справі № 911/348/19 скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Залів» (98310, Автономна Республіка Крим, місто Керч, вул. Танкістів, будинок 4, код 14307251) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, будинок 60, код 09807856) проценти за договором про мультивалютну кредитну лінію № 587м-01-05 від 21.11.2005 за період з 31.05.2018 по 31.05.2018 у розмірі 231 771 (двісті тридцять одна тисяча сімсот сімдесят одна) грн 37 коп.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Публічне акціонерне товариство «Суднобудівний завод «Залів».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Суднобудівний завод «Залів» (98310, Автономна Республіка Крим, місто Керч, вул. Танкістів, будинок 4, код 14307251) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, будинок 60, код 09807856) 8 691 (вісім тисяч шістсот дев'яносто одну) грн 43 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Видачу відповідних наказів доручити суду першої інстанції.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 05.09.2019.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.А. Дідиченко

Б.О. Ткаченко