ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2019 р. м. Київ Справа № 911/1745/19

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи

за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, )

до дочірнього підприємства «Житло» орендного підприємства «Броварипромжитлобуд» (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 10 А, )

про стягнення 2474,47 гривень,

12.07.2019 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі по тексту НАК «Нафтогаз України») № 14/4-957 від 03.06.2019 (вх. № 1811/19) про стягнення з дочірнього підприємства «Житло» орендного підприємства «Броварипромжитлобуд» (далі по тексту ДП «Житло») заборгованості у розмірі 2474,47 гривень, за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014 № 2523/15-ТЕ-17, з яких: 2316,52 гривень пеня та 157,95 гривень 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.2014 між НАК «Нафтогаз України» (продавець) та ДП «Житло» (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2523/15-ТЕ-17, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 612657,86 гривень, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу. Однак, відповідач оплату за переданий газ здійснив несвоєчасно, з порушенням строків встановлених договором, що стало підставою для нарахування пені у розмірі 2316,52 гривень та 3% річних у розмірі 157,95 гривень.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.07.2019 позовну заяву НАК «Нафтогаз України» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/1745/19. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою: встановлено відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та відзиву на позовну заяву із додержанням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали.

31.07.2019 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив від 30.07.2019 № 89 на позов, в якому відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Заперечення обґрунтовані тим, що відповідач є виробником і постачальником теплової енергії, що підтверджується копіями ліцензій АВ № 347699 від 27.11.2009, АЕ №№ 287734, 287735 від 03.12.2014. Теплопостачання здійснювалось виключно для потреб населення.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим законом. Відповідач наголошує, що за отриманий природний газ, хоча із незначним простроченням, проте, станом на 01.03.2016 розрахувався в повному обсязі, а, оскільки 30.11.2016 набрав чинності зазначений закон, то пеня та 3% річні не мають нараховуватись.

02.08.2019 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов додаток до відзиву, зокрема, надано докази направлення відзиву на адресу позивача.

19.08.2019 до Господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення від 15.08.2019 № 14/4-2365в, в яких позивач заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві, як таких що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідачем не подано доказів того, що останній є теплопостачальною компанією, а також не подано доказів включення відповідача до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

На підставі викладеного позивач наголошує на тому, що у правовідносинах що склалися між сторонами ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не може бути застосована, а позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 Господарського процесуального кодексу України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 13.09.2019 клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не заявлено.

Суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для прийняття рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2014 між НАК «Нафтогаз України» (продавець) та ДП «Житло» (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2523/15-ТЕ-17 (далі по тексту договір), згідно умов якого:

- продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі газ), на умовах цього договору (пункт 1.1);

- газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (пункт 1.2);

- оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1);

- у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (пункт 7.2);

- договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (розділ 11).

Додатковими угодами від 20.03.2015 № 1, від 20.07.2015 № 2, від 15.10.2015 № 4 до договору, сторони внесли зміни до п. 5.2 договору щодо ціни газу.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 617748,16 гривень, що підтверджується копіями актів приймання-передачі природного газу, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств, а саме: від 31.01.2015 за січень 2015 року на суму 83058,27 гривень; від 28.02.2015 за лютий 2015 року на суму 76449,42 гривень; від 31.03.2015 за березень 2015 року на суму 64603,79 гривень; від 30.04.2015 за квітень 2015 року на суму 32916,35 гривень; від 31.10.2015 за жовтень 2015 року на суму 62895,28 гривень; від 30.11.2015 за листопад 2015 року на суму 124523,95 гривень; від 31.12.2015 за грудень 2015 року на суму 173301,10 гривень.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається також на акт приймання-передачі природного газу спожитий у листопаді 2015 року від 16.12.2015 на суму 14867,76 гривень

Суд не приймає вказаний акт до уваги, оскільки він стосується правовідносин за договором від 30.12.2014 № 2524/15-КП-17, в той час як між сторонами існують правовідносини за договором від 30.12.2014 № 2523/15-ТЕ-17.

До матеріалів справи залучено довідку по операціях за договором від 30.12.2014 № 2523/15-ТЕ-17 за період з січня 2015 по березень 2016, з якої вбачається, що оплата за отриманий природний газ здійснювалась відповідачем з порушенням строків, встановлених п. 6.1 договору та фактично остаточний розрахунок здійснено 02.03.2016.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача, за прострочення зобов`язань за грудень 2015: 2316,52 гривень пені (нараховану за період 15.01.2016 01.03.2016); 157,95 гривень 3% річних (нараховані за період 15.01.2016 01.03.2016).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За змістом ст.ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Вказаний пункт договору узгоджується з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, за змістом яких платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Положеннями частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, 03.11.2016 прийнято Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016.

Відповідно до ст. 2 цього Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частина 1 статті 1 вказаного Закону, відносить до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, кредиторську заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 цього Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що застосування частини 3 статті 7 Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, що спростовує доводи позивача про протилежне.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14, від 23.01.2018 № 914/3131/15, від 15.03.2018 у справі № 904/10736/16.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Судом встановлено, що у відповідності до ліцензій АВ № 347699 від 27.11.2009, АЕ №№ 287734, 287735 від 03.12.2014, виданих Київською обласною державною адміністрацією, дочірнє підприємство «Житло» орендного підприємства «Броварипромжитлобуд» є виробником і постачальником теплової енергії, тому на відносини між сторонами, що виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 2523/15-ТЕ-17 від 30.12.2014, поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016.

Як встановлено судом, остаточний розрахунок за поставлений природний газ відповідачем був здійснений в березні 2016 року, а відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що 3% річних та пеня нараховані позивачем на суму основного боргу, який відповідачем було погашено до набрання чинності Законом № 1730-VIII.

Отже, всі нараховані позивачем санкції підлягають списанню згідно наведених приписів Закону № 1730-VIII.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2316,52 гривень пені та 157,95 гривень 3% річних, нарахованих за прострочення зобов`язань за грудень 2015 року, є неправомірними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, суд відносить на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 13.09.2019.

Суддя Р.М. Колесник