РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.09.2019Справа № 910/8112/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Слободенюка Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Трейд" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 4-А, оф. 208; ідентифікаційний код 40458839)

про стягнення 209 567, 72 грн.

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася Фізична особа-підприємець Слободенюк Андрій Володимирович з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Трейд", в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 209 567, 72 грн. за неналежне виконання договору поставки нафтопродуктів № Т-0606-16/4 від 06.06.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2019 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Слободенюка Андрія Володимировича залишено без руху, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів приведення у відповідність прохальної частини позову та зазначення всіх сум, які входять до ціни позову та які на думку позивача підлягають стягненню.

04.07.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява Фізичної особи-підприємця Слободенюка Андрія Володимировича, в якій позивачем приведено у відповідність прохальну частину позову та зазначено всі суми, які входять до ціни позову та які на думку позивача підлягають стягненню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 890, ухвала суду від 08.07.2019 була отримана представником відповідача ( Шелухановим С. В . ) - 15.07.2019, однак, у запропонований в ухвалі п`ятнадцятиденний строк, відзиву від відповідача до суду не надійшло.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач повідомлявся про відкриття та розгляд справи № 910/8112/19 за правилами спрощеного провадження - належним чином та враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2016 між Фізичною особою-підприємцем Слободенюком Андрієм Володимировичем (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техойл Трейд" (покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів № Т-0606-16/4.

Відповідно до п. 2.1. договору продавець зобов`язується передати у власність і відпускати покупцеві нафтопродукти через мережу автозаправних станцій продавця по одноразових бланках-дозволу (талонах), які дають право на отримання нафтопродуктів і належать покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити нафтопродукти згідно умов договору. Покупець купує нафтопродукти з комерційної метою для подальшого їх перепродажу.

Передача нафтопродуктів здійснюється по факту пред`явлення покупцем або уповноваженим користувачем бланку-дозволу (талона) ( п. 2.3 договору).

Згідно з п. 2.4 договору передача пального покупцеві здійснюється на умовах EXW - АЗС продавця (за умови інтерпретації термінів відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс-2010»). Право власності на пальне вважається переданим покупцеві у момент його фактичного відпуску з АЗС продавця або у момент оплати, в залежності від того, яка з подій настане раніше. Зобов`язання продавця передати пальне вважається виконаним в момент фактичного відпуску пального за бланками на АЗС продавця.

Кількість продукції вказується в бланках-дозволу (талонах) і відображається в накладних, оформлених належним чином (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору загальна його вартість визначається у розмірі загальної вартості пального та наданих послуг, прийом-передача яких підтверджується видатковими документами, оформленими сторонами в порядку та на умовах, визначених договором, котрі являються специфікацією в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України та складають невід`ємну частину договору.

Пунктом 5.2 договору №Т-0606-16/19 від 06.06.2016 передбачено, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця. Днем перерахування коштів вважається дата зарахування коштів на р/р продавця. Разом з тим, даний пункт не виключає можливості здійснення оплати на умовах відстрочки платежу.

Ціна на товар є договірною та визначається в рахунках-фактурах та видаткових накладних (п. 5.3. договору).

Підставою для оплати є даний договір і рахунок-фактура, виставлений на адресу покупця (п. 5.5 договору).

Відповідно до п. 7.2 договору за прострочку оплати поставленого, але неоплаченого товару, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки (несплати) від вартості несплаченої суми.

Пунктом 10.2, 10.3 договору встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2017, а у фінансовому відношенні -до повного виконання сторонами фінансових зобов`язань. У випадку, коли жодна зі сторін не заявила про бажання розірвати договір за 7 днів до закінчення терміну дії договору, дія договору автоматично продовжується на кожен наступний рік на тих самих умовах.

Крім того, додатковою угодою до договору від 01.03.2018 договір №Т-0606-16/19 від 06.06.2016 було доповнено пунктом 5.9, відповідно до якого сторони домовилися про використання термінального обладнання обліку та контролю відвантаження нафтопродуктів з використанням талонів.

Продавець здійснює відпуск нафтопродуктів покупцю та/або третім особам, які правомірно володіють такими талонами (бланками-дозволами) на відпуск нафтопродуктів за талонами (бланками-дозволами) на отримання нафтопродуктів виключно з використанням термінального обладнання обліку та відпуску нафтопродуктів з використанням талонів (бланків-дозволів) та спеціального програмного забезпечення - системи «Онлайн».

Покупець здійснює оплату продавцю за фактичний обсяг відвантажених нафтопродуктів виключно за даними системи «Онлайн».

У випадку, якщо покупець здійснює попередню оплату за товар, сторони зобов`язуються до 10-го числа поточного місяця здійснювати звірку взаєморозрахунків за минулий календарний місяць. За основу даних звірки взаєморозрахунків сторони приймають дані системи «Онлайн» покупця.

Позивач у своєму позову зазначає, що він належним чином виконав умови договору поставки нафтопродуктів № Т-0606-16/4 від 06.06.2016 та відповідно протягом листопада 2018 позивачем було поставлено відповідачу та його представникам - держателям бланків-дозволу (талонів) - товар загальною вартістю 244 550, 00 грн.

Протягом листопада 2018 на підставі інформаційних запитів АЗС позивача було сформовано та направлено відповідачу засобами електронного зв`язку рахунки-фактури: № 47 від 12.11.2018 на суму 152 705, 00 грн., № 49 від 21.11.2018 на суму 62 260, 00 грн. та № 51 від 30.11.2018 на суму 29 585, 00 грн.

Однак, позивач зазначає, що відповідачем протягом листопада і грудня 2018 було здійснено лише часткову оплату товару на суму 73 000, 00 грн. за рахунком-фактурою № 47 від 12.11.2018.

Крім того, за позивачем рахувалася передоплата в розмірі 1 982, 00 грн. станом на 31.10.2018.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки нафтопродуктів № Т-0606-16/4 від 06.06.2016, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наявною в матеріалах справи накладною № 153 від 30.11.2018 та акту прийому-передачі бланків-дозволу від 30.11.2018 позивачем було поставлено відповідачу товару - бланків-дозволів (талонів) на бензин на загальну суму 244 550, 00 грн.

Також, матеріали справи містяться копії термінальних чеків системи «Онлайн» за листопад 2018, які є підтвердженням того, що відповідач використав - бланки-дозволи (талони) на бензин на АЗС позивача на загальну суму 244 550, 00 грн.

Суд вказує, що позивачем на виконання умов договору були сформовані рахунки-фактури № 47 від 12.11.2018 на суму 152 705, 00 грн., № 49 від 21.11.2018 на суму 62 260, 00 грн. та № 51 від 30.11.2018 на суму 29 585, 00 грн. та які протягом листопада 2018 були ним надіслані засобами електронного зв`язку на адресу відповідача.

Із акту звірки взаєморозрахунків, який наявний в матеріалах справи та підписаний уповноваженими представниками сторін, станом на 31.10.2018 вбачається, що за відповідачем рахувалася передоплата в розмірі 1982,00 грн.

Крім того, протягом 13.11.2018-17.12.2018 відповідачем було здійснено часткову оплату за товар в розмірі 73 000, 00 грн., поставлений йому згідно рахунку-фактури № 47 від 12.11.2018, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки.

Суд вважає за доцільне зазначити, що факт здійснення відповідачем часткових проплат 13.11.2018, 16.11.2018, 20.11.2018, 28.11.2018, 30.11.2018, 04.12.2018, 05.12.2018, 07.12.2018, 11.12.2018, 12.12.2018, 14.12.2018 та 17.12.2018 за рахунком-фактурою № 47 від 12.11.2018 свідчить про те, що позивачем належним чином направлялися рахунки-фактури № 47,49 та 51 на електронну адресу відповідача, а відповідач відповідно належним чином їх отримував, оскільки здійснював оплату по останнім.

Позивач також у своєму позові зазначає, що 24.05.2019 ним повторно було направлено засобами поштового зв`язку (поштове відправлення № 254) вищевказані рахунки-фактури, за якими у відповідача рахується заборгованість з вимогою здійснити оплату протягом семи з моменту отримання вимоги.

Згідно інформації із сайту Укрпошти, вказане вище поштове відправлення було отримано представником відповідача 04.06.2019.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь які докази щодо здійснення відповідачем подальших проплат (після 17.12.2018) за отриманий ним товар за договором поставки нафтопродуктів № Т-0606-16/4 від 06.06.2016, суд дійшов висновку, що за відповідачем рахується наступна заборгованість: за рахунком-фактурою № 47 від 12.11.2018 - 7723, 00 грн.; за рахунком-фактурою № 49 від 21.11.2018 - 62 260, 00 грн.; за рахунком-фактурою № 51 від 30.11.2018 - 29 585, 00 грн., що в загальному становить 169 568, 00 грн.

Згідно ст. 530 цього Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 5.2 договору № Т-0606-16/19 від 06.06.2016 передбачено, що оплата товару здійснюється на умовах попередньої оплати на підставі рахунку-фактури шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця. Днем перерахування коштів вважається дата зарахування коштів на р/р продавця. Разом з тим, даний пункт не виключає можливості здійснення оплати на умовах відстрочки платежу.

Підставою для оплати є даний договір і рахунок-фактура, виставлений на адресу покупця (п. 5.5 договору).

Відповідно до п. 5.9.5. договору, який було доповнено додатковою угодою від 01.03.2018 покупець здійснює оплату продавцю за фактичний обсяг відвантажених нафтопродуктів виключно за даними системи «Онлайн».

З огляду на те, що умовами договору чітко не встановлено строк оплати, враховуючи те, що рахунок-фактура № 47 від 12.11.2018 було виставлено відповідачу 12.11.2018, рахунок-фактура № 49 від 21.11.2018 було виставлено відповідачу 21.11.2018, рахунок-фактура № 51 від 31.11.2018 було виставлено відповідачу 03.12.2018, то відповідно до вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, строк оплати коштів по вказаним рахункам настав відповідно 19.11.2018, 28.11.2018 та 10.12.2018 відповідно.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, відповідач не надав суду належних доказів виконання ним своїх обов`язків за договором, а саме, доказів оплати за поставлений товар вчасно та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору №Т-0606-16/19 від 06.06.2016 поставки нафтопродуктів та положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому, вимога позивача про стягнення основного боргу в розмірі 169 568, 00 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивач у своєму позові просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 29 054, 19 грн. за період 18.12.2018 по 10.06.2019, 3 % річних 2 466, 86 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8 478, 67 грн. за період з 18.12.2018 по 12.06.2019, які були нараховані на існуючу суму заборгованості - 169 568, 00 грн.

Що стосується даних вимог позивача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.2 договору за прострочку оплати поставленого, але неоплаченого товару, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки (несплати) від вартості несплаченої суми

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, здійснивши перерахунок пені та 3 % річних, вказує, що розрахунки позивача щодо стягнення останніх визнаються судом обґрунтованими, такими, що не суперечить положенням договору та нормам чинного законодавства, а відтак вимоги позивача в частині стягнення пені в розмірі 29 054, 19 грн. та 3 % в розмірі 2 466, 86 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Що у свою чергу підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Враховуючи викладене вище, суд здійснивши перерахунок інфляційних витрат за повні місяці, а саме з січня 2019 по травень 2019, вважає, що стягненню підлягає сума в розмірі 7 065, 61 грн., а тому, вимога позивача щодо стягнення інфляційних витрат підлягає частковому задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Слободенюка Андрія Володимировича - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Трейд" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 4-А, оф. 208; ідентифікаційний код 40458839) на користь Фізичної особи-підприємця Слободенюка Андрія Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) основний борг в розмірі 169 568 (сто шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн. 00 коп., пеню в розмірі 29 054 (двадцять дев`ять тисяч п`ятдесят чотири) грн. 19 коп., 3 % річних в розмірі 2 466 (дві тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 86 коп. та інфляційні втрати в розмірі 7 065 (сім тисяч шістдесят п`ять) грн. 61 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл Трейд" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 4-А, оф. 208; ідентифікаційний код 40458839) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 3 122 (три тисячі сто двадцять дві) грн. 31 коп.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 09.09.2019

Суддя Д.О. Баранов