ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р. Справа№ 910/18/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 08.04.2019

у справі №910/18/17 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова

компанія «Інго Україна»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова

компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 49 500, 00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (далі - ПрАТ «АСК «Інго Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідач) про стягнення 49 500, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що виплативши своєму страхувальнику за Договором страхування № 250562343.13 страхове відшкодування в розмірі 51 294, 58 грн., позивач набув права вимоги про відшкодування шкоди до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Полісу) № АС/6888039 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 у справі №910/18/17 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» 49 500, 00 грн. відшкодування шкоди, а також 1 378, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішення, ТДВ СК «Альфа-Гарант» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та невірним застосуванням норм матеріального права. Доводи апелянта зводяться до недотримання позивачем процедури, передбаченої для здійснення виплати страхового відшкодування, зокрема, направлення заяви про виплату страхового відшкодування з пропуском річного строку, передбаченого ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що є підставою для відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування. За твердженнями апелянта, така позиція повністю узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2018 у справі 910/7449/17.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 10.09.2019 представники сторін не з`явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення їм відповідної ухвали про відкладення розгляду справи, яка згідно повідомлень про вручення поштових відправлень отримана позивачем 12.07.2019, а відповідачем - 15.07.2019, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, апеляційний суд вважає за доцільне справу розглядати за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 28.01.2014 на 276 км + 800 м автодороги Київ-Одеса сталася ДТП внаслідок того, що водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Daf», д.н. НОМЕР_1 , не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував погодні умови ожеледиці, снігопад, не вжив заходів для зменшення швидкості при виникненні небезпеки для руху, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Mitsubishi», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив п. 12.1, 12.3 ПДР України. Дані обставини підтверджуються довідкою Управління патрульної поліції у м. Києві про ДТП та постановою суду, копії яких наявні в матеріалах справи.

Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль «Mitsubishi», д.н. НОМЕР_2 (застрахований автомобіль), який відповідно до залученої до матеріалів справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ТОВ «Перша лізингова компанія» на праві власності, перебував на час ДТП під керуванням його водія, був застрахований позивачем на підставі Договору страхування.

Відповідно до п. 9.3 Договору страхування при повній загибелі (конструктивній або фактичній) страхове відшкодування сплачується в межах страхової суми з вирахуванням зносу за період дії даного договору страхування, франшизи та дійсної ринкової вартості залишків пошкодженого транспортного засобу. Під повною загибеллю розуміють випадки, коли вартість відновлювального ремонту засобу транспорту (включаючи вартість транспортування до місця ремонту) складає більше ніж 75 % страхової суми транспортного засобу на момент страхування.

На підставі Договору страхування, Звіту про визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля від 05.03.2014 № 99 та Звіту про оцінку пошкодженого транспортного засобу від 20.03.2014 № 11538, позивачем складено страховий акт при конструктивній загибелі, відповідно до якого розраховано та виплачено страхове відшкодування в розмірі 51 294,58 грн. на рахунок ТОВ «Перша лізингова компанія», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення.

Як вище згадувалось, шкоду було заподіяно водієм автомобіля «Daf», д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_1 під час експлуатації автомобіля, його вину у вчиненні ДТП та скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП встановлено залученою до справи постановою суду.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 , як особи, яка експлуатувала автомобіль «Daf», д.н. НОМЕР_1 , на законних підставах була застрахована відповідачем на підставі договору (Полісу) № АС/6888039 (ліміт відповідальності за шкоду по майну - 50 000, 00 грн., франшиза - 500, 00 грн.).

Отже, на підставі вищезгаданого Полісу на відповідача покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля «Daf», д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_1

Дійсність вищевказаного договору (Полісу) № АС/6888039 була предметом судового розгляду у справі № 523/9780/15-ц, за результатами якого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2017 та постановою Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 523/9780/15-ц, цей договір визнано дійсним.

Відповідно до наявної у матеріалах справи калькуляції та заяви страхувальника, позивач згідно складеного на виконання умов Договору страхового акта розрахував та виплатив страхове відшкодування в розмірі 51 294,58 грн.

Жодних доказів на спростування встановленої позивачем вартості залишків застрахованого автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП відповідачем не надано, як й не спростовано розраховану позивачем суму страхового відшкодування.

22.04.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1828 про сплату страхового відшкодування в розмірі 51 294,58 грн., яка остання залишена без задоволення, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду про стягнення 49 500, 00 грн.

Майнова шкода на підставі ч.1 ст.1166 ЦК України, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Джерелом підвищеної небезпеки згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, Законом про страхування, іншими законодавчими актами (ч. 1 ст. 355 ГК України).

За змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Положеннями ст. ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 цього Закону передбачено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на наведене, відносини щодо виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком (позивачем), який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

При цьому, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України).

За таких обставин, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за Полісом на умовах, в порядку та у спосіб, що передбачені положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що в силу приписів п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) (п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

З огляду на наведене, для отримання страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування потерпілий повинен подати страховику за договором обов`язкового страхування заяву на виплату страхового відшкодування у порядку, передбаченому п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Враховуючи положення ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Разом з цим, за змістом пункту 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

З вищевикладеного випливає, що здійснивши виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування, до нового кредитора, в порядку приписів ст. 514 ЦК України, переходять права первісного кредитора (потерпілого) в відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували у нього, що в даному випадку полягає у набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 Закону права на відмову у виплаті страхового відшкодування у разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17).

Закріплюючи в положеннях згаданої норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (Полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на наведене, закріплене підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Як вище згадувалось, дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено застрахований автомобіль сталась 28.01.2014, відтак або потерпіла особа до заміни її новим кредитором, або позивач, як новий кредитор, з метою реалізації свого права на отримання страхового відшкодування за Полісом, повинні були в строк до 29.01.2015 подати страховику за цим полісом - ТДВ СК «Альфа-Гарант» (відповідачу) заяву на виплату страхового відшкодування.

Проте відповідну претензію № 1828 від 22.04.2015 на суму 51 294, 58 грн. позивачем направлено відповідачу лише 23.04.2015 та отримано останнім 29.04.2015, тобто з пропуском річного строку, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 72).

Враховуючи наведені правові норми та встановлені судом обставини щодо пропуску позивачем річного строку на звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції допустився помилки щодо наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 49 500, 00 грн.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду про задоволення позовних вимог, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову. Тому доводи відповідача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягає стягненню 2 067, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2019 у справі №910/18/17 - скасувати та прийняти нове рішення.

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 49 500, 00 грн. відмовити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 33, ідентифікаційний код 16285602) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ідентифікаційний код 32382598) 2 067, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/18/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.09.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко