ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2019 р. Справа№ 911/118/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх. №09.1-04.2/3207/19 від 22.04.2019) Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019

у справі №911/118/19 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Вірчак В.Г., довіреність №7493/8/10-13-03-40 від 10.12.2018

від третьої особи: не з`явились

в с т а н о в и в:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 25 892,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у зв`язку із здійсненням страхової виплати за страховим випадком отримав право, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки, а саме до відповідача як роботодавця особи, відповідальної за завдані збитки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.03.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 24 892,19 грн шкоди, 500,00 грн витрат на проведення експертизи, а також 1 762,00 грн судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, виходив з того, що вина у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди третя особа на момент вчинення ДТП була працівником Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області. Посилаючись на приписи ст.ст. 1172, 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, оскільки заявлена позивачем до стягнення сума перевищувала суму фактично виплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково, у сумі фактично виплаченого відшкодування.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Києво-Святошинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області, 16.04.2019 подав апеляційну скаргу (вх. №09.1-04.2/3207/19 від 22.04.2019), в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19 скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та при неправильному застосуванні норм матеріального права. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що третя особа керувала транспортним засобом під час виконання нею службових обов`язків та стверджує, що ОСОБА_1 самовільно використовував автомобіль в особистих цілях. На думку скаржника, вказані обставини свідчать про відсутність підстав для покладення відповідальності на відповідача за скоєння третьою особою ДТП. Також, відповідач вважає, що виплачена та заявлена до стягнення сума страхового відшкодування всупереч положенням ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахована без урахування зменшення на суму податку на додану вартість.

Крім того, скаржник стверджує, що місцевим господарським судом не враховано того, що джерелом фінансування органів ДФС є кошти державного бюджету, і економічною класифікацією видатків не передбачено коштів на відшкодування шкоди. При цьому апелянт зазначає, що саме держава, а не державний орган має відшкодовувати шкоду, завдану громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, оскільки вони діють від імені держави.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2019 апеляційну скаргу Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19 залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 2 643,00 грн, встановлено відповідачу процесуальний строк за усунення зазначених недоліків апеляційної скарги.

22.05.2019, з урахуванням встановленого судом процесуального строку, скаржник подав до суду клопотання про усунення недоліків, надав докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою (вх. №09.1-04.2/3207/19 від 22.04.2019) Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19. Встановлено позивачу та третій особі процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, учасникам справи встановлено строк для подання заяв та клопотань, пояснень тощо. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19. Справу призначено до розгляду на 19.08.2019.

Позивач та третя особа не скористалися своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 263 ГПК України, та у строк, встановлений судом, не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

25.06.2019 до Північного апеляційного господарського суду повернулось поштове відправлення з копією ухвали Північного апеляційного господарського суду про призначення справи до розгляду (вх. №09.2-04/68129/19), яка надсилалася на адресу третьої особи, вказану позивачем у позовній заяві та відповідачем в апеляційній скарзі, з відміткою поштової установи про повернення за закінченням встановленого строку зберігання.

Представник позивача в судове засідання 19.08.2019 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що свідчить повідомлення установи поштового зв`язку за кодом 075 про вручення рекомендованого поштового відправлення позивачу 14.06.2019 (вх. №09.2-04/65440/19).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і не вручена підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відтак, судова колегія зазначає, що третю особу було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третьої особи, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.08.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 2 частини 10 статті 270 ГПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2016 о 09 год. 50 хв. в с. Хотів, Києво-Святошинського р-н., Київської області по вул. Лісова відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілю BMW Х3 завдано механічних пошкоджень.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2016 у справі № 369/11428/16-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Місцевим господарським судом встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована. Також, суд першої інстанції встановив, що власником автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , є відповідач.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу №5671/12/16 від 22.12.2016 вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, легкового автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_3 , складає 28 049,04 грн (а.с. 29-46).

Матеріалами справи підтверджується, що МТСБУ відповідно до платіжного доручення № 2594рв від 31.03.2017 виплатило потерпілій особі, власнику автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2 , страхове відшкодування у сумі 24 892,19 грн (а.с. 60).

Відповідно до п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1-3 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди був працівником Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає про те, що незважаючи на наявність трудових правовідносин третьої особи з відповідачем, ОСОБА_1 самовільно використовував автомобіль в особистих цілях. Апелянт стверджує, що посадовою інструкцією ОСОБА_1 не було передбачено права керування транспортними засобами. Відтак, на думку скаржника, вказані обставини свідчать про відсутність підстав для покладення відповідальності на відповідача за скоєння третьою особою ДТП. Колегія суддів не погоджується із вказаними твердженнями з огляду на наступне.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

При цьому апеляційним господарським судом враховано, що відповідачем встановлено наступний режим робочого часу: понеділок - четвер з 9.00 до 18.00, п`ятниця з 9.00 до 16.45, перерва з 13.00 до 13.45, субота, неділя - вихідні. Відтак, 01.12.2016, четвер, був робочим днем для ОСОБА_1 як для працівника відповідача, а тому судова колегія вважає, що ДТП, яка мала місце 01.12.2016 о 09 год. 50 хв., сталася у робочий для третьої особи час. Доказів протилежного (зокрема, перебування третьої особи у відпустці або на лікарняному на дату скоєння ДТП) відповідачем не надано.

Посилання скаржника на те, що посадовою інструкцією ОСОБА_1 не було передбачено права керування транспортними засобами, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного. Судова колегія зазначає, що виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №914/820/17.

При цьому колегія суддів зазначає, що заяв відповідача про неправомірне використання та/або викрадення автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , а також доказів притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за самовільне та неправомірне використання зазначеного транспортного засобу, матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що ДТП сталася в робочий для третьої особи час, за відсутності до дати подання апеляційної скарги заяв з боку відповідача про викрадення або неправомірне використання ОСОБА_1 автомобіля Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , судова колегія вважає, що відповідач був обізнаний про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 01.12.2016. Оскільки матеріали справи не містять доказів застосування до ОСОБА_1 будь-яких заходів дисциплінарної та/або адміністративної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку, що керування автомобілем Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 , третя особа здійснювала під час виконання ним службових обов`язків. Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 самовільно та неправомірно використовував належний відповідачу транспортний засіб, судовою колегією не приймаються.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що виплачена та заявлена до стягнення сума страхового відшкодування всупереч положенням ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахована без урахування зменшення на суму податку на додану вартість. Однак, як вбачається з розрахунку регламентної виплати, що міститься у позовній заяві (а.с. 14), позивачем здійснено виплату страхового відшкодування з вирахуванням ПДВ 20%. Таким чином, вказані твердження апеляційної скарги апеляційним господарським судом не приймаються.

Посилання відповідача на те, що джерелом фінансування органів Державної фіскальної служби є кошти державного бюджету, та економічною класифікацією видатків не передбачено коштів на відшкодування шкоди, судовою колегією також відхиляються, оскільки чинне законодавство встановлює обов`язок роботодавця відшкодувати шкоду, заподіяну його працівником, незалежно від джерел фінансування роботодавця.

Відповідно до п. 15 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014, ДФС є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Пунктом 7 Положення встановлено, що ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що твердження відповідача про те, що саме на державу покладається обов`язок з відшкодування вказаної шкоди є помилковим, адже відповідач помилково ототожнює в цьому випадку шкоду, яка відшкодовується державою замість відповідного державного органу і ту шкоду, яка покладається на самі державні органи, як юридичну особу.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог. При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у сумі фактично виплаченого відшкодування - 24 892,19 грн. При цьому, судова колегія вважає правомірним стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на проведення експертизи автомобіля BMW Х3, державний номер НОМЕР_2 , у сумі 500,00 грн.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд на підставі повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин під час вирішення справи в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі № 911/118/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2019 у справі №911/118/19.

4. Справу №911/118/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 23.08.2019