ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2019 р. Справа№ 910/1012/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №19/04-19 від 19.04.2019 (вх. №09.1-04.1/3346/19 від 13.05.2019) Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019

у справі №910/1012/19 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Штрубе Україна ГМБХ"

про визнання договору поставки недійсним

за участю представників учасників справи:

від позивача - не з`явились

від відповідача - Кривобок В.В., довіреність № 02/01/19 від 02.01.2019

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Штрубе Україна ГМБХ" про визнання договору поставки недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна" у відповідності до п. «ї» ст. 9.2 Статуту ТОВ "Біріт-Фортуна" не мав права укладати оспорюваний договір поставки № СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 (повний текст складено 09.04.2019) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи ст. ст. 92, 203, 215, 241 ЦК України та встановлення обставин вчинення позивачем конклюдентних дій із схвалення оспорюваного правочину, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна", 19.04.2019 подав апеляційну скаргу №19/04-19 від 19.04.2019, просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/1012/19 скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також з посиланням на те, що оскаржуване рішення прийнято при невірному застосуванні норм матеріального права. Так, апелянт стверджує, що висновки суду щодо схвалення оспорюваного правочину були зроблені без врахування того, що директор як під час укладення правочину, так і підписання видаткових накладних та переказу коштів (конклюдентні дії) діяв поза межами наданих йому Статутом товариства повноважень. Наведеним обставинам, на думку позивача, не було надано правильної юридичної оцінки, що зумовило невірне застосування приписів ст. 241 ЦК України та призвело до прийняття незаконного рішення.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №19/04-19 від 19.04.2019 (вх. №09.1-04.1/3346/19 від 13.05.2019) Товариства з обмеженою відповідальністю "Біріт-Фортуна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/1012/19. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а учасникам справи - заяв, клопотань, пояснень до 12.06.2019.

Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та у встановлений судом процесуальний строк не подав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 розгляд справи призначено на 22.08.2019.

Представник позивача в судове засідання 22.08.2019 не з`явився.

Процесуальні документи суду, що надсилалися на юридичну адресу відповідача, яка значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та наведена стороною в його апеляційній скарзі, повернулися на адресу суду із відміткою установи поштового зв`язку: «за закінченням встановленого строку зберігання»; «інші причини, що не дали змогу виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення».

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвали Північного апеляційного господарського суду оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua), а тому усі учасники справи мали змогу ознайомитися з текстом цих ухвал.

Разом із тим, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Отже, позивач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух поданої ним апеляційної скарги, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданими йому процесуальними правами не скористався.

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання принципів розумності строків вирішення спору судом, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.08.2019 заперечив проти доводів апелянта та просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

01 квітня 2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Штрубе Україна ГМБХ» (постачальник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біріт-Фортуна» (покупець за договором, позивач у справі) укладено Договір поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується за цим договором передати (поставити) у погоджений строк покупцеві продукцію для сільгоспвиробництва (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з преамбулою Договору, від імені позивача даний Договір укладений в особі директора ОСОБА_1 , який діє на підставі статуту.

В п. 1.2 Договору визначено, що загальна кількість та найменування товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортимент), маркування, ціна, строк поставки та інші умови, визначаються специфікаціями (додатки до цього договору), які є невід`ємною частиною цього договору.

У відповідності до п. 6.3 Договору факт приймання-передачі товару оформляється видатковою накладною.

Пунктом 4.6 Договору передбачено, що строк оплати зазначається в специфікації.

Зі змісту підписаної між сторонами договору специфікації № 1 від 01.04.2015 вбачається, що загальна кількість товару складає 11 000 кг, загальна вартість товару - 501 050,00 грн; строк поставки товару до 20 квітня 2015 року, посівна якість товару повинна відповідати ДСТУ 2240-93; оплата здійснюється відповідачем в розмірі 100% від вартості товару за даною специфікацією до 31 листопада 2015 року.

Відповідно до п. 11.12 Договору покупець гарантує, що він є юридичною особою, що належним чином створена і існує у відповідності з законодавством України, має необхідну правоздатність, здійснив всі необхідні корпоративні дії отримав всі необхідні погодження всіх управляючих органів та здійснив всі необхідні дії, що вимагаються за законодавством України та його статутними документами для укладення та виконання належним чином цього Договору.

Згідно з п. 11.13 Договору покупець погоджується на те, що постачальник не зобов`язаний перевіряти і, відповідно, не несе відповідальності за дійсність підпису (ів) та повноваження особи (іб) покупця, що підписує даний Договір і будь-які інші документи на виконання даного Договору. Покупець даним підтверджує та схвалює будь-який документ, підписаний від його імені на виконання даного Договору, якщо він містить відбиток печатки покупця.

За видатковою накладною № 124 від 28.04.2015 відповідач передав, а позивач прийняв товар - насіння сої сорт «Дана» еліта (0500-13) у кількості 11 000 кг. загальною вартістю 501 050 грн.

У відповідності до платіжного доручення № 78 від 29.12.2015 позивачем перераховано відповідачу 300 000 грн в рахунок часткової оплати вартості поставленого товару за накладною № 124 від 28.04.2015.

Вважаючи, що вказаний договір поставки укладено директором ТОВ «Біріт-Фортуна» з перевищенням повноважень у зв`язку з тим, що згідно п. «ї» ст. 9.2 Статуту товариства до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ «Біріт-Фортуна» належить затвердження правочинів на суму, що перевищує 100 000 грн, позивач звернувся з позовом у даній справі про визнання недійсним договору поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015 на підставі ч. 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Разом з цим, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України).

За системним аналізом норм Цивільного кодексу України (статті 99, 145, 147 - в редакції чинній на час укладення оспорюваного правочину), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України "Про господарські товариства" (статті 58, 59, 62, 63 - в редакції чинній на час укладення оспорюваного правочину) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Матеріалами справи підтверджується, що оспорюваний правочин зі сторони позивача підписаний його директором ОСОБА_1 , який діяв на підставі статуту товариства.

Так, у відповідності до п. 9.18 Статуту ТОВ «Біріт-Фортуна» в редакції, затвердженій протоколом учасників товариства № 22/01/15 від 22.01.2015, управління поточною (оперативною) діяльністю товариства здійснює його одноособовий виконавчий орган - директор. Директор самостійно вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції директора, крім тих, що відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників. Директор підзвітний загальним зборам учасників і організовує виконання їх рішень.

Згідно з п. 9.19 Статуту ТОВ «Біріт-Фортуна» директор діє від імені товариства в межах, встановлених цим статутом. Директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях та державних органах, укладає від його імені договори, розпоряджається майном, в тому числі грошовими коштами, товариства в межах передбачених цим статутом, має право підпису на банківських платіжних документах, здійснює прийняття на роботу і звільнення персоналу товариства, а також інші дії з оперативного керівництва роботою товариства.

Інших положень щодо повноважень директора товариства статут не містить.

Відповідно до пп. «ї» п. 9.2 Статуту ТОВ «Біріт-Фортуна» до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства належить затвердження правочині на суму, що перевищує 100 000 грн.

Наведене норма статуту кореспондується з чинними на час укладення оспорюваного договору положеннями пункту "і" частини п`ятої статті 41 та статті 59 Закону України "Про господарські товариства", згідно якої до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Виходячи із змісту вищенаведених положень статуту та норми закону, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що в даному випадку має місце не обмеження директора на укладення правочинів на суму, що перевищує визначену в статуті суму в момент його укладення, а визначає необхідність їх затвердження відповідним рішенням загальних зборів після його підписання виконавчим органом - директором. При цьому, норми Статуту ТОВ «Біріт-Фортуна» заборони укладення відповідних правочинів не містять.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи позивача щодо укладення директором ТОВ «Біріт-Фортуна» оспорюваного правочину за відсутності необхідного обсяг цивільної дієздатності з посиланням на положення пп. «ї» п. 9.2 Статуту ТОВ «Біріт-Фортуна» не може бути підставою для визнання недійсним договору поставки №СЯ/2015/ЛГ/69 від 01.04.2015, оскільки затвердження загальними зборами договору мало відбутися вже після його укладення, а не в момент його вчинення. Відтак, відсутність такого затвердження не може свідчити про недійсність договору поставки на час його укладення та невідповідність його вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Аналогічних правових висновків при виборі і застосуванні норм права дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 23.01.2019 у справі № 924/273/18, від 01.08.2019 у справі № 922/1597/18.

Разом з цим, місцевим господарським судом підставно було зауважено, що на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, ч. 3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Однак, закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Оскільки матеріалами справи обставин наявності заборони вчинення виконавчим органом ТОВ «Біріт-Фортуна» правочинів на відповідну суму не підтверджено, судова колегія вважає, що позивачем, всупереч нормам процесуального закону, належними засобами доказування не доведено наявності підстав для визнання спірного договору недійсним, а тому суд першої інстанції за результатами дослідження оспорюваного правочину та наданих документів дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо вчинення конклюдентних дій директором з перевищенням його повноважень спростовуються змістом представлених до матеріалів справи документів та не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі № 910/1012/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біріт-Фортуна» на рішення Господарського суду міста Києва 01.04.2019 у справі №910/1012/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі №910/1012/19 залишити без змін.

3. Справу №910/1012/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 27.08.2019