ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2019 р. Справа№ 914/5/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Яковлєва М.Л.

Коробенка Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 (повний текст складено 11.04.2019)

у справі №914/5/19 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 182 260,45 грн.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2019 року акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про стягнення 182260,45 грн. процентів за користування грошима, збереженими без достатньої правової підстави.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов договору №1462/14-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 27.12.2013 правопопередник позивача перераховував відповідачу грошові кошти в рахунок оплати природного газу, поставленого у 2014 році, а також додатково сплатив 1 645 140, 22 грн., з метою оплати поставок газу за 2015 рік. Відповідач вказану оплату не прийняв як належну, а грошові кошти утримував на своєму рахунку до 30.06.2015, після чого зарахував як оплату за договором №2608/15-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014. За доводами позивача відповідач умисно тривалий термін користувався безпідставно збереженими належними Філії грошовими коштами в сумі 1645140,22 грн., тому, відповідно до ст.ст. 536, 1212, 1214 Цивільного кодексу України на вказану суму підлягають нарахуванню проценти.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що грошові кошти були сплачені позивачем з посиланням у призначенні платежу на договір №1462/14-БО-21 від 27.12.2013, отже, не були "безпідставно набутими". Відповідач не вправі розпоряджатись на власний розсуд коштами без волевиявлення контрагента за договором, тому відразу після отримання листа позивача від 30.06.2015 позивач зарахував вказані кошти в якості оплати за іншим договором - №2608/15-БО-21 від 30.12.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки кошти, які були зараховані на рахунок відповідача є його власністю, позивач не міг знати про невірне зарахування коштів, оскільки жодних повідомлень про виникнення заборгованості за січень-лютий 2015 року по договору №2608/15-БО-21 від відповідача не надходило, також не надходило повідомлень про надміру сплачені кошти по договору №1462/14-БО-21 чи повернення цих коштів як не ідентифікованих або помилково сплачених, однак, після зарахування 30.06.2015 цих коштів в якості оплати по договору №2608/15-БО-21 позивачем були нараховані інфляційні втрати, три відсотки річних та пеня за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 червня 2019 року поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 12 липня 2019 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

12 липня 2019 року відповідач направив до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що на позивача, як платника грошових коштів, покладається обов`язок щодо правильного заповнення реквізитів, зокрема - призначення платежу, а відповідач, як отримувач, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу, при цьому позивач намагається перекласти свою відповідальність за допущену помилку на відповідача.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2019, у зв`язку із перебуванням суддів Скрипки І.М. та Тищенко А.І. у відпустках, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі колегію суддів у складі головуючого судді: Козир Т.П., суддів: Коробенка Г.П., Яковлєва М.Л.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27 грудня 2013 року між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як продавцем, та державним територіально-галузевим об`єднанням "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Будівельно-монтажне експлуатаційне управління №1" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", як покупцем, правонаступником якого є позивач, укладено Договір №1462/14-БО-21 купівлі-продажу природного газу, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах Договору.

У зв`язку з реорганізацією підприємств залізничного транспорту на підставі витягу з протоколу засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 01.03.2017 №Ц-57/16 Ком.т., зареєстрованого 10.03.2017 №Ц-59/155-2017, ПАТ "Укрзалізниця" створено виробничий підрозділ "Львівське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд", ПАТ "Українська залізниця". Створений підрозділ є правонаступником всіх господарських операцій та договірних зобов`язань підрозділу "Львівське будівельно-монтажне експлуатаційне управління" регіональної філії "Львівська залізниця" згідно з наказом від 20.06.2017 № ФБМЕС 3/24.

Згідно з п. 2.1 Договору №1462/14-БО-21 продавець передає покупцеві з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ обсягом до 796 000 кубічних метрів з визначенням у даному пункті помісячних об`ємів.

У пункті 6.1 Договору №1462/14-БО-21 сторони домовились, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 Договору);

Відповідно до п. 6.3 Договору №1462/14-БО-21 в платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата, за наявності заборгованості у покупця за цим Договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Згідно з розділом 11 Договору №1462/14-БО-21 він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору №1462/14-БО-21 відповідач поставив позивачу у 2014 році природний газ обсягом 630 662 кубічних метрів загальною вартістю 3 207 016,54 грн., а відповідач вказаний газ оплатив у повному обсязі, однак із порушенням встановлених Договором строків, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі №910/2622/18 та, згідно зі ст. 75 ГПК України, не підлягає повторному доказуванню.

У подальшому сторонами було укладено договір №2608/15-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014, яким сторони узгодили поставку природного газу у 2015 році.

Позивач вказує, що ним у період з січня по лютий (включно) 2015 року додатково здійснено перерахування грошових коштів у сумі 1645140,22 грн., з метою оплати поставок газу за 2015 рік, однак, відповідач як продавець таку оплату не прийняв як належну, а грошові кошти утримував на своєму рахунку до 30.06.2018, після чого зарахував як оплату за договором №2608/15-БО-21 купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014.

На підтвердження вказаних доводів позивачем надані банківські виписки, згідно яких позивачем грошові кошти сплачувались з призначенням платежу "оплата згідно дог. 1462/14/БО-Л/БМЕС-14230/НЮ від 27.12.13р. за транспорт.газу".

Також позивачем надано копію листа б/н від 30.06.2015, у якому він просить відповідача переплату по договору №1462/14-БО-21 в сумі 1645140,22 грн. зарахувати в оплату по договору №2608/15-БО-21.

Вказаний лист відповідачем був виконаний та в цей же день, 30.06.2015, було здійснене відповідне зарахування коштів.

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає, що відповідач умисно тривалий термін користувався безпідставно збереженими грошовими коштами в сумі 1645140,22 грн., перерахованими за платіжними дорученнями (від 29.01.2015 №446 на суму 400 000 грн.; від 09.02.2015 №465 на суму 500 000 грн.; від 11.02.2015 № 471 на суму 522 407 грн.; від 12.02.2015 №474 на суму 237 000 грн.), а тому просив суд стягнути з відповідача проценти за весь час безпідставного збереження у загальній сумі 182 260,45 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутності підстав для нарахування і стягнення процентів за користування коштами, в порядку ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору №1462/14-БО-021 купівлі-продажу природного газу від 27.12.2013, який за своєю правовою природою є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами.

Договір укладений належним чином, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, був чинними і обов`язковим для сторін.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до частин 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивач вважає, що відповідач безпідставно користувався належними позивачу грошовими в сумі 1645140,22 грн., які були фактично сплачені позивачем з метою оплати за газ у 2015 році і зараховані в якості відповідної оплати лише 30.06.2015, а тому, на підставі статей 536, 1212, 1214 ЦК України відповідач повинен сплатити позивачу проценти у сумі 182260,45грн.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Однак, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі №3-189гс17).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами було укладено два правочини - Договір №1462/14-БО-21 від 27.12.2013 та Договір №2608/15-БО-21 від 30.12.2014.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Згідно п. 19 "Указівок щодо заповнення реквізитів розрахункових документів на паперових носіях та їх реєстрів", які є Додатком №7 до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, однією із вимог щодо заповнення реквізитів розрахункових документів та їх реєстрів є призначення платежу.

Цей реквізит у платіжних дорученнях, меморіальних ордерах та платіжних вимогах-дорученнях заповнюється з урахуванням вимог, установлених главою 3 цієї Інструкції.

Так, згідно з п.3.8 Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Позивачем при оформленні платіжних доручень у призначенні платежу зазначались реквізити Договору №1462/14-БО-21 від 27.12.2013, що підтверджується наявними у справі копіями банківських виписок та визнається обома сторонами.

30 червня 2015 року саме позивач направив відповідачу листа, в якому просив зарахувати грошові кошти, перераховані за Договором №1462/14-БО-21 від 27.12.2013 як оплату за договором від 30.12.2014 №2608/15-БО-21, а відповідач невідкладно здійснив таке зарахування.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується їх висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку наявність укладених між сторонами правочинів і перерахування грошових коштів за ними, виключає можливість нарахування процентів в порядку ст.ст. 536, 1212, 1214, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11 квітня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.08.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді М.Л. Яковлєв

Г.П. Коробенко