РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2019Справа № 910/6536/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна"
доДержави Україна в особі 1. Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві 2. Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві
простягнення 3 050 135,55 грн.
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники сторін:
від позивача:Волошин О.І.
від відповідача-1:Музика В.Ф.
від відповідача-2:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення 3 050 135,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" вказує, що державою Україна було прострочено виконання перед позивачем позадоговірного грошового зобов`язання з відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Аскон-Україна" з Державного бюджету України суми ПДВ в розмірі 3 498 376,00 грн., а відтак на підставі ст. 536, ч. 2 ст. 625, ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з Державного бюджету України інфляційні витрати у розмірі 2 644 299,70 грн. та 3% річних у розмірі 405 835,85 грн., нараховані за період з 21.10.2014 по 10.09.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.05.2019 відкрито провадження у справі №910/6536/19, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив; підготовче засідання призначено на 13.06.2019.

В підготовчому засіданні 13.06.2019 представником Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві було подано клопотання про заміну неналежного відповідача, а саме: Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві. А також представником Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві було подано клопотання про припинення провадження у справі, яке мотивоване тим, що у відповідності до ст. 1 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу України, оскільки останні є податковими. Отже, на думку відповідача-1, даний спір виник із публічно-правових відносин та підвідомчий адміністративному суду.

Ухвалою господарського суду від 13.06.2019 у справі №910/6536/19 клопотання Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про заміну відповідача задоволено та замінено відповідача в частині органу уповноваженого представляти його інтереси з Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2019 відмовлено в задоволенні клопотання Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про закриття провадження.

Вказана протокольна ухвала мотивована тим, що стаття 625 Цивільного кодексу України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на це справа про застосування відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Такий висновок про правильне застосування норм права у подібній справі (стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на грошове зобов`язання, підтверджене судовим рішенням адміністративного суду) викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2019 встановлено Головному управлінню Державної фіскальної служби у м. Києві строк на подання відзиву - 15 днів та відкладено підготовче засідання на 27.06.2019.

20.06.2019 через відділ діловодства суду від Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві надійшов відзив на позов, в якому відповідач-1 заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві немає ніяких грошових зобов`язань перед ТОВ "Аскоп-Україна", а має виключно зобов`язання щодо внесення контролюючим органом до реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, а відтак приписи ст. 625 Цивільного кодексу України в даному випадку не підлягають застосуванню. В свою чергу, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві вказує, що не виконало свого зобов`язання з внесення контролюючим органом до реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, оскільки наразі тимчасовий реєстр заяв не працює тому що не затверджено механізм функціонування даного реєстру. Крім того, відповідач-1 вказує, що у відповідності до ст. 1 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу України, оскільки останні є податковими відносинами, які регулюються Податковим кодексом України, в контексті норм якого не передбачено стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання. Зокрема, відповідач-1 вказує, що санкцію за порушення строків відшкодування ПДВ згідно Податкового кодексу України є пеня, яка була стягнута на користь ТОВ "Аскоп-Україна" рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №826/16508/18. Так, на думку відповідача-1, даний спір не підвідомчий господарським судам.

20.06.2019 через відділ діловодства суду від Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві надійшов відзив на позов, в якому відповідач-2 вказував, що заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві не є боржником по справі та не має прострочених грошових зобов`язань перед позивачем, а фактично здійснює функції банку, та жодних прав та інтересів позивача не порушувало, відтак безпідставно залучене до розгляду справи в якості відповідача.

25.06.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій ТОВ "Аскоп-Україна" вказує, що оскільки ПДВ підлягає відшкодуванню з бюджету та не було відшкодоване у встановленні законом строки, інфляційні нарахування та 3% річних підлягають стягненню саме з бюджету, а не з органу казначейства чи з податкового органу. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 чітко зазначила, що у справах про стягнення з державного бюджету коштів відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є податковий орган та орган казначейства, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

27.06.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, в якій ТОВ "Аскоп-Україна" вказує, що неправомірна поведінка податкового органу в публічно-правових відносинах призвела до безпідставного збереження Державним бюджетом України коштів належних до виплати позивачу. Даний позов стосується застосування заходів відповідності, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, за безпідставне збереження державою в Державному бюджеті України належних позивачу до виплати коштів, а не стягнення податкового боргу, а відтак, на думку ТОВ "Аскоп-Україна", даний спір підвідомчий господарським судам.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 27.06.2019 закрито підготовче провадження по справі, встановлено порядок дослідження доказів та призначено справу до розгляду по суті на 16.07.2019.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 16.07.2019 оголошено перерву до 16.07.2019 до 14 год. 00 хв.

Протокольною ухвалою господарського суду міста Києва від 16.07.2019 оголошено перерву на стадії вступних слів для аналізу судової практики до 01.08.2019.

30.07.2019 через відділ діловодства суду ТОВ "Аскоп-Україна" було подано письмові пояснення, в яких позивач вказує, що Податковий кодекс України не регулює сплату з бюджету сум інфляційних нарахувань та 3% річних, а відтак відносини щодо такої сплати не є податковими.

В судове засідання, призначене на 01.08.2019, представники позивача та відповідача-1 з`явились, надали пояснення по суті спору, за змістом яких представник ТОВ "Аскоп-Україна" позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а представник Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві явку свого представника у судове засідання 01.08.2019 не забезпечило, про причини неявки суд не повідомило, хоча про місце, дату та час засідання було належним чином повідомлене, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №425, згідно якого відповідач-2 одержав ухвалу від 16.07.2019 про повідомлення місця, дати та часу засідання 19.07.2019.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень відповідача-2 про причини неявки його представника в судове засідання 01.08.2019, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві.

В судовому засіданні 01.08.2019 судом завершено розгляд справи №910/6536/19 по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2014 ТОВ "Аскоп-Україна" подало до ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві в електронній формі Податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2014 року, якій присвоєний реєстраційний номер № від 17.07.2014. В рядку 23.1. даної податкової декларації ТОВ "Аскоп-Україна" заявило суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, в розмірі 3 498 376,00 грн. Разом з податковою декларацією ТОВ "Аскоп-Україна" відповідно до вимог п.п. 200.7 та 200.8 ст. 200 Податкового кодексу України подало заяву про повернення суми бюджетного відшкодування та розрахунок суми бюджетного відшкодування.

Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві в період з 11.09.2014 по 24.09.2014 проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "Аскоп-Україна" правомірності бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за червень 2014 року, за результатами якої складений Акт №6378/26-53-15-01/30579869 від 08.10.2014. На підставі даного Акту перевірки №6378/26-53-15-01/30579869 від 08.10.2014 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення (Форма "В1") № від 21.10.2014 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 191 559,00 грн., заявленої в декларації з ПДВ за червень 2014 року, а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 95 780,00 грн.

У жовтні 2014 року ТОВ "Аскоп-Україна" оскаржило в судовому порядку податкове повідомлення-рішення № від 21.10.2014 про зменшення йому заявленої до відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість на 191 559,00 грн., а також протиправну бездіяльність податкового органу щодо ухилення від відшкодування товариству всієї суми податку на додану вартість за податковою декларацією за червень 2014 року в розмірі 3 498 376,00 грн. та просило стягнути її з Державного бюджету України через відповідний орган казначейства.

Наведені обставини встановлені судовими рішеннями у справі №826/16796/14, які набули статусу остаточних.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 у справі №826/16796/14 позов ТОВ "Аскоп-Україна" задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Стягнуто з Держаного бюджету України через Головне управління ДКСУ в місті Києві на користь ТОВ Аскоп-Україна" заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в розміpi 615 631,07 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 20.04.2016 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління ДКСУ в місті Києві на користь ТОВ "Аскоп-Україна" заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 615 631,07 грн. змінено. Зобов`язано державну податкову інспекцію у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві скласти та подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про суму ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню Товариству з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна". В іншій частині судове рішення залишено без змін.

У зв`язку з тим, що органом ДФС із невідомих причин не було здійснено відповідних дій та зарахування бюджетного відшкодування Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" звернулось до адміністративного суду із адміністративним позовом про стягнення з Державного бюджету України заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/7141/17 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" задоволено та стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року по податковій декларації № від 17.07.2014 в розмірі 3 498 376, 00 грн.

Вказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7141/17 набуло статусу остаточного.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" звернулось до адміністративного суду із адміністративним позовом Головного управління ДКСУ у м. Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про стягнення пені в сумі 2 099 619,87 грн., нарахованої на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за період з 21.10.2014 по 25.04.2017.

За наслідками розгляду даного спору Окружним адміністративним судом міста Києва визнано обґрунтованими позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" про нарахування пені на на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за період з 21.10.2014 по 25.04.2017 та задоволено позов в повному обсязі (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 15.02.2018 у справі №826/5644/17).

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 15.02.2018 у справі №826/5644/17 набуло статусу остаточного.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Аналогічні приписи законодавства також містяться у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, судові рішення по справах №826/16796/14, №826/5644/17 та №826/7141/17 набрали законної сили, а відтак, встановлені ними обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України".

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (наявності заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року по податковій декларації № від 17.07.2014 в розмірі 3 498 376,00 грн. з 21.10.2014), а також вказані обставини не можуть бути переоцінені судом у даній справі, оскільки фактично буде мати місце поставлення під сумнів судових рішень по справах №826/16796/14, №826/5644/17 та №826/7141/17, що є недопустимим як в силу національного, так і міжнародного законодавства.

Отже, судовими рішення по справах №826/16796/14, №826/5644/17 та №826/7141/17, які набули статусу остаточних встановлено факт наявності заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за червень 2014 року по податковій декларації № від 17.07.2014 в розмірі 3 498 376, 00 грн. починаючи з 21.10.2014.

Як вбачається із наданої позивачем банківської виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 21.10.2014 по 11.09.2018 кошти у розмірі 3 498 376,00 грн. на відшкодування ПДВ були зараховані Товариству з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна".

Спір у даній справі стосується вирішення питання щодо наявності правових підстав для нарахування та стягнення на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних на заборгованість із відшкодування ПДВ у розмірі у розмірі 3 498 376,00 грн. у період з 21.10.2014 по 10.09.2018.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку, у держави Україна був наявний обов`язок із відшкодування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" податку на додану вартість за червень 2014 року в розмірі 3 498 376, 00 грн., який з 21.10.2014 є таким, що прострочений (наведені обставини встановлені остаточними судовими рішеннями по справах №826/16796/14, №826/5644/17 та №826/7141/17).

Як зазначалось судом, у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, справа про застосування відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

З огляду на наведене твердження відповідача-1 з приводу неможливості застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства є необґрунтованими.

Додатково до підстав віднесення даного спору до господарської юрисдикції (якими мотивована протокольна ухвала від 13.06.2019) суд враховує також наступну правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постановах від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 18.06.2019 у справі №646/14523/15-ц:

"Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

До компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Однак спір у справі не можна вважати публічно-правовим, оскільки він не пов`язаний із захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.".

З урахуванням таких висновків Великої Палати Верховного Суду відсутні підстави вважати, що несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (по відшкодуванню ПДВ), підтвердженого судовим рішенням, відноситься до податкових відносин, а тому і посилання представника податкової інспекції про не поширення положень Цивільного кодексу України згідно ч. 2 ст. 1 такого кодексу є хибним.

В подібному спорі (проте про стягнення шкоди за несвоєчасне відшкодування ПДВ) Верховний Суд (постанова від 06.08.2018 у справі №916/1914/17) застосовував норми Цивільного кодексу України.

Таким чином, на дані правовідносини поширюється дія Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Оскільки судовими рішеннями по справах №826/16796/14, №826/5644/17 та №826/7141/17 встановлено наявність у держави Україна зобов`язання перед позивачем, яке виражене в грошових одиницях, суд приходить до висновку, що обов`язок держави Україна із відшкодування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" податку на додану вартість в розмірі 3 498 376, 00 грн. є грошовим зобов`язанням.

Оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Згідно частин 4 та 5 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі грошових, є не лише договори й інші правочини, а й акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, рішення суду тощо.

Тобто, грошове зобов`язання може виникнути і на підставі акту цивільного законодавства, акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, і на підставі рішення суду.

Таким чином, стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі грошові зобов`язання в незалежності від підстав виникнення такого зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, постанова Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/9978/15).

Отже, державою Україна було прострочено виконання свого грошового зобов`язання перед позивачем, а відтак наявні правові підстави для застосування приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №662/928/15ц.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфікою такого виду майна як гроші, якому, незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорних обставин), притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі, ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо). А тому норми статті 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора. Так само сплата 3% річних не є штрафною санкцією, а платою за користування коштами, на які кредитор легітимно розраховує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16.

Тобто, застосування даної норми зводиться до того, що якщо кредитор має право на одержання від боржника коштів певної купівельної спроможності у визначений договором, нормою законодавства або рішенням суду момент, то після настання такого моменту (в подальшому) боржник повинен йому передати кошти відповідної купівельної спроможності, адже право власності кредитора не може бути зменшене у зв`язку з неправомірними діями боржника.

Перекладення на кредитора негативних наслідків від дій/бездіяльності боржника, якими, зокрема, є знецінення коштів, суперечитиме закріпленим у пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що питання адміністративної практики з приводу відшкодування державою Україна податку на додану вартість розглядалось Європейським судом з прав людини.

Так, у рішенні від 09.01.2007 по справі "Інтерсплав проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що ознайомившись із критеріями та вимогами, встановленими національним законодавством, заявник мав достатньо підстав сподіватись на відшкодування ПДВ, який він сплатив під час здійснення своєї господарської діяльності, так само як і на компенсацію за затримку його виплати. Навіть якщо окрема вимога щодо відшкодування ПДВ може бути предметом перевірки та оскарження компетентними державними органами, відповідні положення Закону України "Про податок на додану вартість" не вимагають попереднього судового розгляду цієї вимоги з метою підтвердження права компанії на відшкодування.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник мав майновий інтерес (щодо відшкодування на його користь ПДВ), закріплений у законодавстві України та захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 09.01.2007 по справі "Інтерсплав проти України" Європейський суд з прав людини нагадує, що держави мають широкі межі самостійної оцінки у визначенні того, у чому полягає публічний інтерес, оскільки національний законодавчий орган, реалізуючи соціальну та економічну політику, має широке коло повноважень. Однак такі межі оцінювання не є абсолютними, і їх застосування підлягає перегляду органами Конвенції (рішення у справі "Lithgow and Others v. the United Kingdom" від 07.07.1986). На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Суд далі зауважує, що з квітня 1998 року відшкодування ПДВ заявникові систематично затримувалось. Такі затримки були спричинені ситуацією, в якій державні органи, не заперечуючи суми відшкодування ПДВ на користь заявника, як це видно із матеріалів справи, не надавали підтвердження цих сум. Такі дії завадили заявникові повернути заявлені суми вчасно та створили ситуацію постійної невизначеності. Окрім того, заявник був вимушений постійно звертатись до суду з ідентичними скаргами. На думку Суду, вимогу щодо оскарження таких відмов в одному або декількох випадках можна вважати доцільною. Таким чином, використання заявником цього засобу не завадило органам податкової служби продовжити практику затримки виплати відшкодування ПДВ навіть після того, як рішення суду були винесені на користь заявника. Систематичний характер таких дій з боку державних органів призвів до надмірного тягаря, покладеного таким чином на заявника.

З огляду на наведене Суд зауважив, що втручання у право власності заявника було непропорційним. Фактично постійні затримки відшкодування і компенсації у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, так само як і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника, порушує "справедливий баланс" між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном. На думку Суду, заявник перебував і продовжує перебувати під надмірним для нього тягарем (рішення у справі "Buffalo S. r. L. en liquidation v. Italy"). Відповідно у справі було і продовжується порушення статті 1 Першого Протоколу.

Варто зауважити, що правова ситуація, яка склалася між державою Україна та Спільним україно-іспанським підприємством "Інтерсплав", та правова ситуація, яка склалася між державою Україна та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна", є подібними, адже позивач у даній справі також не між домогтися сплати на його користь відшкодування податку на додану вартість впродовж досить тривалого часу (майже протягом 4 років) та змушений був неодноразово звертатись до правосуддя з метою захисту своїх майнових інтересів.

Попри наведене, хоча Європейський суд з прав людини ще у 2007 році констатував системність затримки органами податкової служби виплати відшкодування ПДВ навіть після того, як рішення суду були винесені на користь особи, та відповідно встановив, що такі затримки становлять собою втручання у право особи на мирне володіння майном, господарський суд міста Києва з прикрістю констатує, що вказана адміністративна практика у сфері відшкодування податку на додану вартість суб`єктам господарювання продовжує існувати в державі України (після спливу більш як 10 років після прийняття рішення у справі "Інтерсплав проти України").

Стягнута у справі №826/5644/17 пеня є передбаченою законом мірою відповідальності, а її розмір менший суми знецінення національної валюти за наведений період. Стягнення вказаної пені, не нівелює необхідність отримання позивачем компенсації у розмірі знецінення грошових коштів, адже в іншому випадку відбулося б збагачення боржника (держави) за рахунок кредитора (позивача) на суму знецінення коштів.

Водночас, суд не може допустити покладення на позивача надмірного тягаря, яким у даному випадку є знецінення грошової одиниці України - гривні, а отже і зменшення купівельної спроможності коштів, які підлягали виплаті Товариству з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" ще 4 роки тому, оскільки такі дії зумовлять втручання у гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод право на мирне володіння майном та порушать "справедливий баланс" між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном.

Керуючись викладеним, суд приходить до висновку про правомірність нарахування передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційних втрат на суму коштів у розмірі 3 498 376,00 грн., яка підлягає перерахуванню з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" в якості відшкодування податку на додану вартість.

Так, позивачем заявлено до стягнення з Державного бюджету України інфляційні витрати у розмірі 2 644 299,70 грн. та 3% річних у розмірі 405 835,85 грн., нараховані за період з 21.10.2014 по 10.09.2018.

Здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, що правомірним буде стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" інфляційні втрати у розмірі 2 472 879,27 грн. та 3% річних у розмірі 405 835,85 грн.

Відмінність обрахунку інфляційних втрат судом та позивачем зумовлена тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" не було враховано періоди, в які мала місце дефляція, в той час як до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, у даній справі, предметом якої є стягнення коштів з Державного бюджету України у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, правомірним є визначення відповідачем саме держави Україна в особі відповідних органів.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" (02098, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 29, 1 поверх, літера Б; ідентифікаційний код 30579869) інфляційні втрати у розмірі 2 472 879 (два мільйони чотириста сімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят дев`ять) грн. 27 коп., 3% річних у розмірі 405 835 (чотириста п`ять тисяч вісімсот тридцять п`ять) грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 43 180 (сорок три тисячі сто вісімдесят) грн. 73 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.08.2019.

Суддя Р.В. Бойко