ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2019 р.                      Справа № 909/459/18

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача):                                        Якімець Г.Г.,

Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Мирутенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від стягувача (скаржника) – Каблак А.Я.

від боржника – не з’явився

від органу ДВС – не з’явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства “Калуська теплоелектроцентраль-нова”, вих.№100-1034 від 25 травня 2019 року

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року, суддя Деделюк Б.В.

про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність органу ДВС

у справі №909/459/18

за позовом Державного підприємства “Калуська теплоелектроцентраль-нова”, м. Калуш, Івано-Франківська область

до відповідача Комунального підприємства “Водотеплосервіс”, м. Калуш, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 45 200 167,88 грн.

в с т а н о в и в :

07 травня 2019 року Державне підприємство "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просить суд: 1) визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо не відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24.10.2018 про стягнення заборгованості з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" Калуської міської ради на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова"; 2) зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України негайно відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24.10.2018 про стягнення заборгованості з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" Калуської міської ради на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" та відправити на адресу Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року у справі №909/459/18 у задоволенні скарги ДП «Калуська Теплоелектроцентраль-Нова» відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про відкриття виконавчого провадження і наказ стягувачем направлено до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городоцького, 13) не за місцем виконання рішення, тобто не за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, що суперечить ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження». Враховуючи наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, Державне підприємство "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року у справі №909/459/18 та прийняти постанову, якою задоволити вимоги скарги в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що заява та наказ направлено до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України на підставі п.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, оскільки, сума заборгованості, яка підлягає до стягнення за наказом у цій справі становить більше 20 000 000 грн., відтак, рішення підлягає виконанню саме вказаним відділом.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі №909/459/18 за апеляційною скаргою Державного підприємства “Калуська теплоелектроцентраль-нова” на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 04 липня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 12 серпня 2019 року.

Представник стягувача (скаржника) в судовому засідання вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року у справі №909/459/18 та прийняти постанову, якою задоволити вимоги скарги в повному обсязі.

Представники боржника та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з’явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка представників боржника та органу ДВС не визнавалась обов’язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника стягувача (скаржника), розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2018 року у справі №909/459/18 позов Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" до Комунального підприємства "Водотеплосервіс" про стягнення заборгованості в сумі 45 200 167, 88 грн. задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" заборгованість в розмірі 44 041 801, 06 грн. та судовий збір в розмірі 616 700 грн.

На виконання вказаного рішення місцевим господарським судом 24 жовтня 2018 року видано наказ.

21 лютого 2019 року стягувач надіслав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) заяву за вих.№100-248 від 11.02.2019 року про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18.

Вказана заява отримана органом ДВС – 25 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого долучена до скарги.

Станом на 22 квітня 2019 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вчинено будь-яких дій на виконання рішення у цій справі, у зв’язку з чим стягувач і звернувся до суду із скаргою на бездіяльність органу ДВС.

Як зазначалось вище, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року у справі №909/459/18 у задоволенні скарги ДП «Калуська Теплоелектроцентраль-Нова» відмовлено, проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне:

Відповідно до ст.326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст.327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення спірної постанови державного виконавця) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 вказаного Закону передбачено, що виконавець зобов’язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов’язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз’яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов’язки.

Відповідно до ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов’язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (ч.5 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Частиною 4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред’явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред’явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов’язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред’явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами. При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802.

Відповідно до п.3 розділу ІІІ («Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження») вказаної Інструкції заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред’явлення виконавчого документа. У разі наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 5 Закону, приватний виконавець має право повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, про що зобов’язаний письмово повідомити стягувача із зазначенням підстави повернення та роз’яснити йому право оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби (ч.4 розділу ІІІ Інструкції).

Згідно з п.5 розділу ІІІ Інструкції у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Судом встановлено, що 21 лютого 2019 року стягувач надіслав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) заяву за вих.№100-248 від 11.02.2019 року про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18, разом із зазначеним наказом.

Вказана заява отримана органом ДВС – 25 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого долучена до скарги.

Станом на час звернення стягувача з скаргою до суду першої інстанції (07 травня 2019 року) Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вчинено будь-яких дій, у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, спрямованих на виконання рішення суду у цій справі (відкриття виконавчого провадження відповідно до ч.5 ст.26 вказаного Закону чи, за наявності на те відповідних підстав – повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ч.4 ст.4 Закону). Докази протилежного матеріали справи не містять та Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України суду не надані.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які письмові заперечення органу ДВС на скаргу стягувача та відзив на апеляційну скаргу останнього, хоча і судом першої інстанції під час розгляду скарги на дії органу ДВС і апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомлявся про розгляд судами таких скарг, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення ухвал суду, які знаходяться у матеріалах справи.

Судом встановлено бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18, який ним отримано – 25 лютого 2019 року. Вказана бездіяльність є неправомірною та суперечить положенням чинного законодавства.

Згідно з ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції «кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом, ..., який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру».

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (див. рішення від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Право на виконання судового рішення є невід'ємною гарантією відновлення порушеного права позивача та складовою судового захисту його прав.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не подано суду будь-яких доказів, які б підтверджували вчинення останнім дій з виконання наказу у цій справі чи вчинення дій щодо повернення виконавчого документу стягувачу, у випадку наявності передбачених законом на те підстав.

Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість скарги стягувача в частині визнання неправомірною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18.

Одночасно, у скарзі стягувач також просив суд зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України негайно відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24.10.2018 про стягнення заборгованості з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" Калуської міської ради на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" та відправити на адресу Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

У п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17 жовтня 2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів» роз’яснено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Згідно з ст.343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов’язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про визнання неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18 та зобов’язання вказаний відділ вчинити дії у відповідності до вимог ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що стягувачем направлено заяву про відкриття виконавчого провадження та наказ не за місцем виконання рішення, тобто не за місцем проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходженням його майна, що суперечить ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.24 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Поряд з тим, у п.4 розділу І («Загальні положення») Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, що була чинною на час звернення стягувача із заявою про відкриття виконавчого провадження) визначено, що Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

У зв’язку з наведеним вище, беручи до уваги, що рішенням місцевого господарського суду у цій справі, яке підлягає примусовому виконанню, присуджено до стягнення з боржника заборгованість в розмірі 44 041 801, 06 грн., стягувач і звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, як це передбачалось Інструкцією.

Разом з тим, навіть якщо суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стягувач звернувся з заявою не до того відділу виконавчої служби, до якого повинен був, суд зобов’язаний обґрунтувати відмову (навести відповідні причини відмови) у задоволенні скарги стягувача на бездіяльність органу ДВС, зважаючи на встановлені судом обставини щодо відсутності будь-яких дій з боку Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (чи то відкриття виконавчого провадження, чи у випадку наявності підстав, передбачених ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження», - повернення наказу стягувачу без прийняття до виконання, що вчиняється протягом трьох робочих днів з дня його пред’явлення).

В цьому випадку суд самостійно (замість органу виконання рішень) визначив факт звернення стягувача до неналежного відділу ДВС МЮУ, не врахувавши при цьому, що разом із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач надіслав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України і оригінал наказу Господарського суду Івано-Франківської області від 24 жовтня 2018 року у справі №909/459/18. Наведене свідчить про те, що стягувач на цей час позбавлений можливості звернутися до іншого відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного наказу, оскільки останній у нього відсутній.

Наведеного вище місцевий господарський суд не врахував, у зв’язку з чим, дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні скарги.

Частиною 1 ст.255 ГПК України визначено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця (п.25).

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначені вище встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та часткового задоволення скарги Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова". Суд вважає за необхідне визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24 жовтня 2018 року про стягнення заборгованості з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" Калуської міської ради на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії, у відповідності до вимог ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24 жовтня 2018 року.

Враховуючи положення ст.344 ГПК України з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" (скаржника) слід стягнути 1 921 грн. – у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

Згідно з ст.345 ГПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Керуючись ст.ст.255, 270, 271, 275, 277, 281, 282, 339-345 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Калуська теплоелектроцентраль-Нова” задоволити.

Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2019 року у справі №909/459/18 скасувати.

Скаргу Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вих.№100-777 від 22.04.2019 року) задоволити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24 жовтня 2018 року про стягнення з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" заборгованості в розмірі 44 041 801,06 грн. та судового збору в розмірі 616 700 грн.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії, у відповідності до вимог ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», щодо виконання наказу Господарського суду Івано-Франківської області №768 від 24 жовтня 2018 року про стягнення з Комунального підприємства "Водотеплосервіс" на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" заборгованості в розмірі 44 041 801,06 грн. та судового збору в розмірі 616 700 грн.

Зобов’язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання постанови повідомити суд та заявника про виконання постанови суду, у відповідності до вимог ст.345 ГПК України.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) на користь Державного підприємства "Калуська Теплоелектроцентраль-Нова" (77304, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Промислова, 1, ) 1 921 грн. – у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

На виконання постанови Господарському суду Івано-Франківської області видати наказ.

Справу №909/459/18 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 19 серпня 2019 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.

Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Мирутенко О.Л.