ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.08.2019

Справа № 910/7654/19

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Державного підприємства «Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України», м. Київ

про стягнення 10 255,09 грн, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства “Групова котельня Міністерства внутрішніх справ України” (відповідач) суми штрафних санкцій в розмірі 97 298,00 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу природного газу №2573/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 року щодо вчасної оплати вартості поставленого позивачем природного газу.

Ухвалою суду від 12.06.2019 відкрито провадження у справі №910/7654/19, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Відповідач, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №820 отримав ухвалу суду від 12.06.2019 про відкриття провадження у справі 01.07.2019.

15.07.2019 року (в межах строку, визначеного судом) відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву сторона зазначає, що оскільки сторонами в справі підписані спільні протокольні рішення, якими фактично сторони змінили строки оплати за Договором, то у відповідача відсутнє прострочення з оплати поставленого позивачем природного газу, оскільки підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Позивач 16.08.2019 року подав до суду пояснення в яких зазначив, що спільні протокольні рішення на підставі порядку по постанові КМУ 11.01.2015 року №20 стосувалися спеціального порядку погашення боргу за газ за спірним договором, тим самим змінювали умови договірних відносин між сторонами,які діяли до часу підписання спільних протокольних рішень в частині сплати коштів з державного бюджету. На кошти, як зазначив позивач в поясненнях, сплачені на виконання спільних протокольних рішень штрафні та фінансові санкції не нараховувались.

19.08.2019 року відповідачем подано до суду додаткові пояснення, в яких він зазначає, що враховуючи погашення відповідачем заборгованості до дати набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також враховуючи, що відповідач є тепло генеруючою організацією, у позивача відсутні підстави для нарахування відповідачу пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У зв’язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 12.08.2019 року по 19.08.2019 року у відпустці, суд здійснює розгляд справи, відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у перший робочий день після виходу з відпустки - 20.08.2019 року.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2015 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець) та Державним підприємством «Групова котельня УМТ та ГЗ ГУ МВС України в Київській області» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №2573/15-ТЕ-41 (надалі – Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов‘язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов‘язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом 1 072,0 тис. куб. м. (п. 2.1. Договору).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. (п. 3.3. Договору).

У відповідності до п. 5.2. Договору (в редакції Додаткової угоди №4 від 15.10.2015 року до Договору) ціна за 1 000 куб м. газу становить 1 770,74 грн без урахування податку на додану вартість в 20%, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ в 2%, тарифів на транспортування і розподіл природного газу 826,92 грн. з ПДВ.

На виконання Договору позивач з січня 2015 по грудень 2015 року передав відповідачу, а відповідач отримав природний газ разом на суму 1 453 393,52 грн.

Факт приймання-передачі природного газу підтверджується наступними актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2013 б/н за січень; від 28.02.2013 б/н за лютий; від 31.03.2013 б/н за березень; від 30.04.2013 б/н за квітень; від 31.10.2013 б/н за жовтень; від 30.11.2013 б/н за листопад; від 31.12.2013 б/н за грудень.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п. 6.1. Договору).

Як свідчать матеріали справи, відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в якості оплати поставленого природного газу в сумі 1 453 393,52 грн, що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо.

Позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 78 262,57 грн, 3% річних в розмірі 7 065,27 грн та інфляційні втрати в розмірі 11 970,16 грн, нараховані на суму простроченої заборгованості за природний газ, поставлений у січні 2015 - грудні 2015 року.

Відповідач заперечував проти позовних вимог позивача та просив відмовити в їх задоволенні, у зв’язку з тим, що він на виконання умов та спільних протокольних рішень, повністю розрахувався за поставлений природний газ, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених сум позивачем. Таким чином, на думку відповідача, в його діях відсутня вина, а відтак не може бути застосовано наслідків передбачених ЦК України, у разі прострочення виконання зобов’язання боржником, що підтверджується відповідними обставинами справи та нормами чинного законодавства України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що розрахунки з позивачем за поставлений природний газ були проведенні на підставі Спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №1649 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету від 17.05.2016 року відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Таким чином сторони, в тому числі НАК "Нафтогаз України”, підписавши дані протокольні рішення, узгодили порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією, змінивши строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору купівлі-продажу природного газу №2573/15-ТЕ-41 від 30.01.2015, оскільки вказане спільне протокольне рішення підписане після всіх додаткових угод до Договору.

Спільні протокольні рішення та платіжні доручення про перерахування позивачу отриманих коштів як вартість пільг та субсидій населенню, є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах Договору купівлі-продажу природного газу №2573/15-ТЕ-41 від 30.01.2015 та є процедурою погашення зобов'язань відповідачем по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, сторонами по договору за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу, та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору та Спільних протокольних рішень відповідач повністю розрахувався за поставлений природний газ та не прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 1.2 Договору сторони погодили, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

На виконання умов договору позивач за період: січень-квітень, жовтень-грудень 2015 поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 453 393,52 грн, що підтверджуються підписаними без зауважень та скріпленими печатками сторін актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2014 за січень 2013р. на суму 211 730,37 грн; від 28.02.2013 за лютий 2013 на суму 171 613,87 грн, від 31.03.2013 за березень 2013 на суму 142 454,06 грн, від 30.04.2013 за квітень 2013 на суму 124 904,24 грн, від 31.10.2013 за жовтень 2013 на суму 95 485,23 грн, від 30.11.2014 за листопад 2013 на суму 318 204,26 грн, від 24.01.2014 за грудень 2013 на суму 389 001,49 грн.

Як зазначалось вище, сторони у п. 6.1. визначили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Станом на 07.09.2016 відповідачем було повністю сплачено основний борг за спожитий природний газ на вказану вище суму поставки, що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо (копії містяться в матеріалах справи).

Суд наголошує, що за участю як позивача так і відповідача в 2016 році було укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Підписання Спільного протокольного рішення, є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

Оформлення документів, в тому числі, Спільних протокольних рішень взаєморозрахунків є процедурою реалізації цього права, дотримання якої є передумовою безпосереднього виділення коштів фактичних розрахунків за рахунок бюджетних коштів.

Таким чином, держава шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів запровадила новий механізм взаєморозрахунків між відповідачем та позивачем, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача, елементи адміністративного та бюджетного права. Введення Державою в господарські правовідносини елементів адміністративного та бюджетного права призвело до зміни істотних умов Договору купівлі-продажу природного газу, який діяв протягом 2013-2016 року в частині строків, розміру, форми оплати його вартості, фактично поклавши їх на наступні органи державної влади:

- Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві - органу відповідальному за операції по рахунку відкритого в них;

- Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради - органу, який є фактичним розпорядником державних коштів та ін.

Покладення вищевказаних обов’язків на органи державної влади, позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за Договором на купівлю-продаж природного газу, в частинні виконання обов’язку з оплати отриманого товару. Відсутність правових важелів впливу на дані правовідносини прямо виключає наявність вини відповідача за не виконання або неналежне виконання обов’язків за вищевказаним Договором.

Відсутність вини (як обов’язкового елементу складу правопорушення), тягне за собою відсутність відповідальності, в тому числі у вигляді господарських санкцій.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» від 11.01.2005 №20, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Державне підприємство «Групова котельня УМГ ТА ГЗ ГУ МВС України в Київській області» та ПАТ НАК «Нафтогаз України» підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 та проведені відповідні оплати, а саме Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання №1649 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету від 17.05.2016 року відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005

За умовами вищевказаного Спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків передбачалося надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов’язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов’язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов’язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов’язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб’єкт господарського зобов’язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб‘єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов‘язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов‘язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов’язаний виконати всій обов’язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов’язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Із змісту спільного протокольного рішення вбачається, що останніми передбачалось надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору.

Таким чином, спільне протокольне рішення є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору на купівлю-продаж природного газу та є процедурою погашення зобов'язань відповідача по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, сторонами по Договору за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу, та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

Окрім того, судом не можуть бути прийняті до уваги твердження позивача про те, що на кошти сплачені на виконання спільних протокольних рішень штрафні та фінансові санкції не нараховувались, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на вищевикладене.

Крім того, Верховний Суд України при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, та санкцій, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, зазначив, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, і, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору. Укладенням договору про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу (постанови Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справах №№ 5011-1/1043-2012-42/528-2012, 5011-35/1272-2012-42/527-2012, 5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Отже, відповідач на виконання умов та спільних протокольних рішень, повністю розрахувався за поставлений природний газ, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявлених сум позивачем.

Таким чином, в діях відповідача відсутня вина, а відтак не може бути застосовано наслідків передбачених ЦК України, у разі прострочення виконання зобов’язання боржником, що підтверджується відповідними обставинами справи та нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв’язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.М. Морозов