ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2019 р. Справа№ 920/240/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»

на рішення Господарського суду Сумської області від 04.04.2019

у справі № 920/240/18 (суддя Спиридонова Н.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування»

до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»

про стягнення 205 901,82 грн штрафних санкцій за неналежне виконання договірних зобов`язань

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування», позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - АТ «Сумське НВО», відповідач) про стягнення 205 901,82 грн штрафних санкцій, з яких 90 648,60 грн штрафу та 115 253,22 грн пені, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти) № 199/17 від 28.02.2017 в частині строків поставки товару.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 04.04.2019 у справі №920/240/18 позовні вимоги задоволено, стягнуто з АТ «Сумське НВО» на користь АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування» пеню в сумі 115 253,22 грн, 7 % штрафу в сумі 90 648,60 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 089,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідачем не було поставлено позивачеві товар у встановлений сторонами у договорі термін, у зв`язку з чим має місце прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань та наявні підстави для стягнення з останнього пені та штрафу; наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій є обґрунтованим, а їх розмір не заперечується відповідачем.

При цьому, судом відмовлено у задоволенні вимоги відповідача щодо закриття провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, виходячи з того, що відповідач має намір здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, які за своєю природою не є однорідними, що унеможливлює здійснення такого зарахування та суперечить правилам, встановленим статтею 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, АТ «Сумське НВО» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким провадження у справі закрити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначив, що зобов`язання, які були припинені на підставі заяви №18-7/678 від 08.05.2018 є однорідними, оскільки мають грошове вираження, а підстави їх виникнення не мають значення для здійснення зарахування; позивач не скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про визнання правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог недійсним в порядку ч. 3 ст. 184 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проте суд фактично вирішив питання про його недійсність без відповідної заяви позивача; у зв`язку з тим, що предмет спору у даній справі припинив своє існування на підставі правочину АТ «Сумське НВО» про припинення зобов`язань, що оформлений заявою №18-7/678 від 08.05.2018, після порушення провадження у справі, то останнє підлягає закриттю у відповідності до вимог ст. 231 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Сумське НВО» на рішення Господарського суду Сумської області від 04.04.2019 у справі №920/240/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 21.08.2019, позивачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на правильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з тим, що вимоги, які відповідач просив зарахувати згідно заяви №18-7/678 від 08.05.2018 не є зустрічними та однорідними; вказана заява відповідача не є правочином, який пов`язаний з предметом спору та суперечить правовому змісту ст. 601 ЦК України, а тому доводи апелянта про порушення судом вимог ч. 3 ст. 184 ГПК України є безпідставними.

12.08.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відзив позивача на апеляційну скаргу, в яких повідомив, що з 01.08.2019 новим найменуванням відповідача є АТ «Сумське НВО», а також наголосив на тому, що у зв`язку з реорганізацією боржника та зміни назви кредитором зобов`язання, що визначене рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі №5/229-04 не припинилось; зобов`язання за вказаним судовим рішенням та судовим рішенням, що оскаржується у даній справі, є зустрічними та безспірними; посилання позивача на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 є неактуальним в силу висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.04.2019 у справі №918/539/18; шляхом вчинення відповідачем одностороннього правочину у формі заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог здійснено припинення однорідних зобов`язань; матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем вказаного правочину.

У судове засідання 21.08.2019 відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

21.08.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.02.2017 між АТ «Сумське НВО» (у тексті договору - постачальник) та АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти) №199/17 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язувався поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти та оплатити товар (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору найменування, асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що постачальник гарантує, що товар, який є предметом договору, належить йому на праві власності або іншому речовому праві, що надає йому право розпоряджатися товаром, є новим і не був у використанні, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством

Відповідно до пункту 2.1 договору постачальник повинен поставити позивачеві товар, передбачений цим договором, якість якого відповідає сертифікатам якості або паспортам виробника, Держстандартам, технічним або іншим умовам, які пред`являються до товару даного виду та підтверджуються відповідними документами.

Згідно з п. 3.2 договору загальна вартість договору визначається загальною вартістю товару, вказаного в специфікації до цього договору.

За умовами пунктів 5.1, 5.2 договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації до цього договору. Обсяг поставки товару визначається в рознарядках позивача та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка відповідачу може направлятися позивачем в електронному вигляді на електронну адресу відповідача, вказану в розділі XIV даного договору.

Відповідно до пункту 5.3 договору датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної.

Згідно з п.п. 5.9, 5.11 договору по прибуттю товару в кінцевий пункт призначення його приймання проводиться безпосередньо вантажоотримувачем, приймання товару по якості проводиться відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держарбітражу № П-7 від 25.04.1966, та сертифікату якості та/або паспорту заводу-виробника.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін і діє до повного виконання сторонами зобов`язань.

Відповідно до специфікації №1 до договору товаром є компресорна установка 6ВШ1,6-2,3/400, загальною вартістю 1 294 980,00 грн.

В пунктах 2, 3 специфікації № 1 до договору зазначено, що умови поставки товару DDР (згідно ІНКОТЕРМС, редакція 2010). Кінцеве місце призначення - для вхідного контролю: ГПУ «Полтавагазвидобування», 36008, м. Полтава, вул. Європейська (Фрунзе), 173, далі на склад для відвантаження. Строк поставки товару: до 30.06.2017, граничний термін постачання протягом 30 календарних днів після отримання письмової заявки покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, заявка щодо поставки товару №9-5551 від 30.05.2017 була направлена позивачем та отримана відповідачем 06.06.2017, що підтверджується листом ПАТ «Укрпошта» від 14.12.2017 №01.3-13-370, а також фіскальним чеком, реєстром відправленої рекомендованої кореспонденції та списком згрупованих поштових відправлень (а.с. 21-22, т. 1).

Разом з тим, як стверджує позивач та не заперечує відповідач, в порушення умов договору, товар було поставлено відповідачем позивачеві на загальну суму 1 294 980,00 грн лише 04.10.2017 згідно Акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей № 1 від 04.10.2017 (а.с. 26, т. 1).

У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено поставку товару позивачеві у встановлений договором строк, а саме, до 06.07.2017, з огляду на наявність прострочення відповідачем виконання своїх договірних зобов`язань з поставки товару на 89 днів, позивачем, у відповідності до п. 7.11 договору, було нараховано відповідачеві штрафні санкції у загальному розмірі 205 901,82 грн та направлено останньому претензію вих. 22-11458 від 07.11.2017 з вимогою про їх сплату у семиденний термін з дня отримання такої вимоги (а.с. 27-29, 1).

Листом вих. №18-7/218 від 19.02.2018 відповідач відмовив позивачеві у задоволенні вказаної претензії, посилаючись на неправомірність здійснення одночасного нарахування пені та штрафу, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта про наявність підстав для закриття провадження у справі вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування» та АТ «Сумське НВО» вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім оплати за товар та обов`язку по здійсненню його поставки.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 662 ЦК України передбачено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (стаття 664 ЦК України).

Однак, як свідчать матеріали справи та не спростовано відповідачем, останнім не було здійснено поставку товару у строк, визначений у специфікації до договору, а саме, ані до 30.06.2017, ані у граничний термін постачання протягом 30 календарних днів після отримання письмової заявки позивача (до 06.07.2017).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з тим, з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Відповідно до пунктів 7.1, 7.11 договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

У разі невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до даного договору, останній сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Отже, умовами укладеного між сторонами у справі договору передбачений один із способів захисту прав та інтересів позивача у відповідності до статті 20 ГК України, а саме, застосування штрафних санкцій (пені та штрафу).

За таких обставин, враховуючи прострочення відповідачем виконання зобов`язання з поставки товару, перевіривши надані позивачем розрахунки штрафу та пені за заявлений позивачем період прострочення, з огляду на відсутність заперечень відповідача щодо їх розміру та періоду нарахування, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними, здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 115 253,22 грн пені та 90 648,60 грн штрафу.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог сторін згідно направленої позивачеві заяви відповідача №18-7/678 від 08.05.2018 (а.с. 61, т. 1).

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач просив закрити провадження у справі, посилаючись на те, що заявою № 18-7/678 від 08.05.2018 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог здійснено одностороннє припинення зобов`язання по сплаті штрафних санкцій, що є предметом позову у даній справі.

Відповідно до вказаної заяви відповідач, в порядку ст. 601 ЦК України, зарахував вимогу позивача про сплату штрафних санкцій на загальну суму 205 901,82 грн зі своєю вимогою до ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» на загальну суму 315 374,27 грн, що виникла з зобов`язань за договором № 1/128 від 17.04.2000 та підтверджена рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі № 5/229-04, відповідно до якого стягнуто 234 393,16 грн основного боргу, 21 354,50 грн - 3% річних та 59 297,36 грн інфляційних збитків.

За наслідками такого зарахування, як зазначає у заяві відповідач, у повному обсязі на суму 205 901,82 грн припиняється зобов`язання АТ «Сумське НВО» перед АТ «Укргазвидобування» з оплати пені та штрафу за договором поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти) № 199/17 від 28.02.2017; частково у сумі 205 901,82 грн припиняється зобов`язання АТ «Укргазвидобування» перед АТ «Сумське НВО» згідно рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі №5/229-04 щодо погашення заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 1/128 від 17.04.2000.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про зарахування зустрічних однорідних вимог була направлена позивачеві 08.05.2018, тобто після відкриття провадження у даній справі, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист (а.с. 62, т. 1). Отримання вказаної заяви позивачем не заперечується.

Водночас, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження у справі позивач заперечував проти здійснення такого зарахування, наголошуючи на тому, що відповідач має намір здійснити зарахування вимог, які за своєю природою не є однорідними, а також не є зустрічними, що унеможливлює здійснення такого зарахування у відповідності до ст. 601 ЦК України.

Однак, такі доводи позивача суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

За приписами статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Так, з аналізу положень ст.203 ГК України та ст.601 ЦК України можна дійти висновку, що метою даних норм є уникнення зайвого та непотрібного перерахування чи передачі сторонами одна одній та повернення в зворотному напрямку тієї частини однорідних зустрічних основних зобов`язань, які однакові за розміром для обох сторін, а отже можуть бути зараховані, що відповідатиме принципу розумності; уникнення ситуації, коли одна сторона добросовісно повністю виконає своє зустрічне однорідне основне зобов`язання, а інша, внаслідок власної недобросовісної поведінки або з інших підстав, своє зобов`язання не виконає, що дозволить добросовісній стороні зменшити свої втрати (або взагалі їх уникнути) на ту частину основного зобов`язання, яку можна зарахувати, що відповідатиме принципам справедливості та добросовісності.

Таким чином, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за нововиявленими обставинами.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак, не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 ГК України та статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №918/539/18.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В свою чергу положення ст.ст. 601 та 602 ЦК України не містять прямої вказівки на недійсність правочину, що вчинений з порушенням вимог, викладених у вказаних правових нормах.

Отже, односторонній правочин з припинення зобов`язань є оспорюваним правочином та може бути визнаний судом недійсним з підстав, порушення вимог щодо його вчинення, які і визначені в ст. 601 та ст. 602 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано доказів оскарження заяви про зарахування зустрічних вимог чи доказів неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у заяві відповідача №18-7/678 від 08.05.2018, у зв`язку з чим, в силу приписів ст. 204 ЦК України, вказаний правочин вважається правомірним.

При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції помилково погодився з доводами позивача про те, що вимоги, які просить зарахувати відповідач згідно заяви №18-7/678 від 08.05.2018, не є однорідними та, посилаючись на п. 1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», дійшов помилкового висновку про неможливість здійснення такого зарахування, оскільки вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Верховним Судом у постанові від 02.04.2019 у справі №918/539/18 викладено правову позицію стосовно того, що грошові вимоги мають розглядатися як однорідні у силу недиференційованості грошей як предмета виконання зобов`язань. Гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші операції з грошами. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною з іншою вимогою про сплату грошей. Відтак, якщо зобов`язання які виникли між сторонами за укладеними договорами є грошовими, то вони є однорідними.

У постанові від 27.03.2019 у справі №910/7347/18 Верховний Суд також зазначив, що в свою чергу характер зобов`язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Водночас, судова колегія зазначає, що основними умовами для можливості припинення зобов`язання шляхом зустрічного зарахування є дійсність вимог, тобто такі повинні існувати на момент зарахування, а також безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

При цьому, колегія суддів враховує, що основне зобов`язання, як правило, носить ясний та безспірний характер, оскільки зазвичай підтверджується первинними документами, підписаними обома сторонами.

Крім того, строк виконання основного зобов`язання детально регламентований вищенаведеною ст. 530 ЦК України.

В свою чергу, пеня та штраф, наприклад, можуть бути зменшені судом на підставі ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України або між сторонами може виникнути спір щодо застосування ч.6 ст.232 ГК України при нарахуванні пені.

Разом з тим, згідно з ч. 11 ст.238 ГПК України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.

При цьому, зазначена норма ГПК України не проводить жодної диференціації, які за правовою природою чи підставами виникнення мають бути ці грошові суми.

На підставі викладеного, незважаючи на те, що формально зараховані, як зустрічні, можуть бути саме основні зобов`язання, проте, за аналогією вищевказаних ст. 203 ГК України, ст.601 ЦК України та ч.11 ст.238 ГПК України, задля досягнення тієї ж мети, на яку направлені вищевказані статті, та з урахуванням наведених засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, може мати місце зарахування і вимог про сплату штрафних санкцій та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у випадку, якщо їх розмір носитиме ясний та безспірний характер, зокрема, у разі наявності судового рішення, яке набрало законної сили.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №914/3013/16.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зараховані відповідачем як зустрічні вимоги хоча і є однорідними (мають грошовий характер), але за своєю правовою природою зобов`язання за цими вимогами є різними, оскільки зобов`язання зі сплати пені та штрафу у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення основного зобов`язання.

У такому випадку зарахування є можливим лише у разі відсутності між сторонами спору щодо наявності підстав і розміру цих нарахувань, а також у разі наявності судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення штрафних санкцій та/або передбачених частиною 2 ЦК України інших нарахувань, оскільки в такому випадку в судовому рішенні будуть чітко встановлені розміри боргових зобов`язань, їх розмір носитиме ясний та безспірний характер, а з моменту набрання таким судовим рішенням законної сили відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 та частини 1 статті 129-1 Конституції України такі судові рішення підлягатимуть обов`язковому виконанню.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 910/7789/18.

Отже, у спірних правовідносинах між сторонами може мати місце зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності в зобов`язанні відповідача зі сплати штрафних санкцій прозорості та безспірності.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Сумське НВО» не оспорювало розрахунок штрафних санкцій АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування», стягнення яких є предметом розгляду у даній справі та визнано як місцевим господарським судом, так і судом апеляційної інстанції обґрунтованим.

У свою чергу, зобов`язання АТ «Укргазвидобування» перед АТ «Сумське НВО» встановлено судовим рішенням, а саме, рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі № 5/229-04, яке набрало законної сили.

За таких обставин, зустрічні вимоги, припинення яких здійснено АТ «Сумське НВО» шляхом вчинення правочину у формі заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог №18-7/678 від 08.05.2018 є безспірними.

Доводи позивача про те, що вказані вимоги не є зустрічними, оскільки позивачем, тобто кредитором у справі № 5/229-04 є Відкрите акціонерне товариство «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», боржником - Дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі газопромислового управління «Полтавагазвидобування», а позивачем у даній справі є АТ «Укргазвидобування» в особі філії ГПУ «Полтавагазвидобування», боржником - ПАТ «Сумське НВО», колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі № 5/229-04 стягнуто з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної компанії «Нафтогаз України» в особі Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» на користь Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» 234 393,16 грн основного боргу, 21 354,50 грн 3% річних, 59 297,36 грн інфляційних збитків, 307,88 грн витрат по держмиту та 21,37 грн судових витрат.

На виконання рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі № 5/229-04 судом видано відповідний наказ від 01.02.2016.

Дослідивши наявні в матеріалах справи копію Статуту ПАТ «Сумське НВО», копії виписок та витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також перевіривши наявні у вказаному реєстрі відомості, судом апеляційної інстанції встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», яке в подальшому змінило тип акціонерного товариства та найменування на Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» (стягувача згідно наказу №5/229-04), а Акціонерне товариство «Укргазвидобування» - правонаступником Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (боржника згідно наказу №5/229-04).

При цьому, АТ «Укргазвидобування» не оспорювало факт свого правонаступництва за зобов`язаннями Дочірньої компанії «Укргазвидобування» «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яке встановлено Розпорядженням Кабінету Міністрів України №529 від 18.07.2012 «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», і підтвердило вказаний факт у відзиві на апеляційну скаргу.

У відповідності до положень глави 50 ЦК України законодавець не визначає таких підстав припинення зобов`язання, як реорганізація чи зміна найменування боржника/кредитора.

За приписами ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Отже, у зв`язку з реорганізацією боржника та зміни назви кредитором зобов`язання, що визначене рішенням Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі № 5/229-04 не припинилось.

Крім того, факт вищевказаного правонаступництва сторін підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 у справі №5/229-04, якою було задоволено заяву Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» про заміну боржника та стягувача в наказі та видачу дубліката наказу; замінено стягувача в наказі Господарського суду Сумської області від 01.02.2006, виданому у справі №5/229-04 з Відкритого акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» на Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне нау ково-виробниче об`єднання»; замінено боржника в наказі Господарського суду Сумської області від 01.02.2006, виданому у справі №5/229-04, з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної компанії «Нафтогаз України», в особі Газопромислового управління «Полтавагазвидобування», на Акціонерне товариство «Укргазвидобування»; доручено Господарському суду Сумської області видати дублікат наказу від 01.02.2006 у справі №5/229-04.

З огляду на викладене, враховуючи вказані обставини правонаступництва, колегія суддів дійшла висновку про те, що зобов`язання, які визначені в рішенні Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі №5/229-04 та зобов`язання зі сплати штрафних санкцій, що є предметом позову у даній справі є зустрічними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зарахуванням можуть бути припинені зобов`язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов`язань. Добровільне виконання зобов`язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.03.2018 у справі № 904/10149/16.

Як стверджує відповідач та не спростовує позивач, судовий наказ від 01.02.2016 у справі № 5/229-04 разом із заявою №18-7/318 від 10.02.2006 про примусове виконання наказу було пред`явлено до виконання до Державної виконавчої служби Жовтневого району м. Полтава (а.с. 33-34, т. 2).

11.03.2008 відповідачем отримано від Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції лист вих. №6119 від 07.03.2008 , в якому орган виконавчої служби повідомив стягувача, що виконавче провадження за наказом Господарського суду Сумської області № 5/229-04 від 01.02.2006 зупинене постановою державного виконавця на підставі пункту 15 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» від 12.01.2007 у зв`язку із внесенням боржника до реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, та дією мораторію на задоволення вимог кредиторів, що встановлювався Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (а.с. 35, т. 2).

У відповідності до постанови державного виконавця Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ від 06.03.2014 виконавче провадження № 1881905 по виконанню наказу № 5/229-04 від 01.02.2006 щодо стягнення заборгованості з ДК «Укргазвидобування» на користь ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» в розмірі 315374,27 грн закінчене на підставі пункту 10 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону 606-ХГУ від 21.04.1999) у зв`язку з тим, що на адресу органу ДВС надійшла ухвала Господарського суду Полтавської області, якою замінено сторону виконавчого провадження, а саме Дочірню компанію «Укргазвидобування» Національної компанії «Нафтогаз України», в особі Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» замінено на правонаступника Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування». Вказану постанову з оригіналом виконавчих документів було направлено до Шевченківського ВДВС Районного управління юстиції м. Києва.

На запит представника відповідача № 18-7/9 від 30.11.2018 (а.с. 43-44, т.2) Головне територіальне управління юстиції у м. Києві надало відповідь листом вих. №21561/1.3-18 від 06.12.2018 (а.с. 45, т. 2), в якому зазначило, що матеріали виконавчого провадження № 1881905 з примусового виконання наказу Господарського суду Сумської області від 01.02.2006 № 5/229-04 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві не надходили та на примусовому виконанні не перебувають.

09.01.2019 на запит представника відповідача № 18-7/10 від 22.12.2018 (а.с. 46-48, т. 2) Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Полтава листом вих. № 217 від 03.01.2019 (а.с. 49-50, т. 2) повідомив відповідача про те, що виконавче провадження № 1881905 відкрито саме за наказом № 5/229-04 від 01.02.2006, виданим Господарським судом Сумської області стосовно стягнення заборгованості з ДК «Укргазвидобування» на користь ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» в розмірі 315374,27 грн, закінчене та передане до Шевченківського ВДВС Районного управління юстиції м. Києва.

За вказаних обставин відповідач зазначає, що наказ Господарського суду Сумської області від 01.02.2006 у справі №5/229-04 не був виконаний органами Державної виконавчої служби та втрачений при пересиланні, а тому вважає, що строк пред`явлення вищевказаного наказу Господарського суду Сумської області від 01.02.2006 перервався, та не поновлювався, що свідчить про дійсність вимог відповідача до позивача за даним наказом.

Крім того, на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду апеляційної інстанції надано постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 у справі №5/229-04, в якій судом встановлено факт втрати судового наказу №5/229-04 від 01.02.2006 при пересиланні з Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві, а також те, що строк пред`явлення наказу до виконання не сплив, оскільки перервався пред`явленням його до виконання 13.02.2006.

Колегія суддів також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження виконання рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2015 у справі №5/229-04.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів встановлено факт припинення зобов`язання АТ «Сумське НВО» перед АТ «Укргазвидобування» зі сплати пені та штрафу на загальну суму 205 901,82 грн за договором поставки компресорної установки (закупівля товару за власні кошти) № 199/17 від 28.02.2017 та зобов`язання АТ «Укргазвидобування» перед АТ «Сумське НВО» згідно рішення Господарського суду Сумської області від 25.10.2005 у справі №5/229-04 щодо погашення заборгованості з оплати виконаних робіт за договором № 1/128 від 17.04.2000 на суму 205 901,82 грн шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог згідно заяви відповідача №18-7/678 від 08.05.2018.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, зважаючи на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, у зв`язку з тим, що предмет спору, а саме, заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати штрафних санкцій у загальній сумі 205 901,82 грн, існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи після відкриття провадження у справі згідно правочину АТ «Сумське НВО» - заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог №18-7/678 від 08.05.2018, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст.231 ГПК України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, покладені в основу оскаржуваного рішення та, зокрема, в обґрунтування відмови у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, є необґрунтованими, не відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, а також суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у вищенаведених постановах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права (ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України) та порушення норм процесуального права (п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України), що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки провадження у даній справі підлягає закриттю.

Разом з тим, доводи апелянта про порушення місцевим господарським судом вимог ч. 3 ст. 184 ГПК України судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки зі змісту вказаної норми вбачається, що суд зобов`язаний надати відповідачеві, іншим учасникам справи час на підготовку своїх пояснень та заперечень з приводу та у разі подання позивачем до закінчення підготовчого провадження заяви про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, однак, у даному випадку позивач не скористався таким правом, а відтак, обставини, вказані у наведеній нормі, не мали місце під час розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

За приписами ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду Сумської області від 04.04.2019 у справі №920/240/18 та закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга АТ «Сумське НВО» підлягає задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи відсутність такого клопотання, питання щодо повернення судових витрат станом на момент прийняття даної постанови колегією суддів не вирішується.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на рішення Господарського суду Сумської області від 04.04.2019 у справі №920/240/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 04.04.2019 у справі №920/240/18 скасувати.

3. Провадження у справі №920/240/18 закрити.

4. Матеріали справи №920/240/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.08.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук