РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.08.2019Справа № 910/5425/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПІТЕР 9 АГРОСЕРВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Добродія Трейд"

про стягнення 93 841,80 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПІТЕР 9 АГРОСЕРВІС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Добродія Трейд" про стягнення 93 841,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань щодо оплати поставленого товару відповідного до договорів поставки запасних частин, здійснення яких сторона підтверджує видатковими накладними.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 (після усунення недоліків позовної заяви) відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.06.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що 26.04.2019 ним було погашено суму основної заборгованості. Крім того, відповідач просив зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних та фінансових санкцій до 10 000 грн.

03.07.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечив проти доводів відповідача стосовно наявності підстав для зменшення розміру санкцій. Також позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій останній підтвердив факт погашення відповідачем суми основної заборгованості. Заява про зменшення розміру позовних вимог була повернута без розгляду позивачу через порушення стороною вимог ст. 46 ГПК України в частині строків подання такої заяви.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці, завершальний розгляд справи здійснювався 16.08.2019.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.04.2015 та 22.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮПІТЕР 9 АГРОСЕРВІС" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Добродія Трейд" (покупець, відповідач) було укладено Договори поставки запасних частин ЗЧН №68 та ЗЧ/БЦ № 25.

Згідно п.1.1. Договорів поставки постачальник зобов`язується поставити покупцю на умовах даного договору запасні частини для сільськогосподарської техніки (товар), найменування якого визначено у специфікації або видаткових накладних, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у строки та на умовах, викладених у договорі.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується, що на виконання умов вищезазначених Договорів відповідачу здійснювалися поставки товару, частина з яких не була оплачена останнім.

Зокрема, за Договором поставки № ЗЧ/БЦ-25 від 22.02.2018 поставка товару позивачем та прийняття його відповідачем підтверджується наступними видатковими накладними: № 10868 від 27.07.18 на суму 18 000 грн., № 12107 від 09.08.18 на суму 13 106,69 грн., № 15020 від 18.09.18 на суму 9 400 грн.

За Договором поставки № ЗЧН-68 від 29.04.2015 поставка товару позивачем та прийняття його відповідачем підтверджується наступними видатковими накладними: № 13214 від 27.08.18, № 14210 від 07.09.18.

Зазначені видаткові накладні підписані з боку позивача та відповідача без жодних зауважень та заперечень.

Відповідно до п. 6.3. Договору поставки № ЗЧ/БЦ-25 від 22.02.2018 покупець зобов`язаний здійснити повну оплату товару (партії товару) протягом 30 банківських днів з моменту виставлення рахунку постачальником, якщо інші строки оплати не визначені сторонами у цьому договорі або специфікаціях.

Пунктом 6.3. Договору поставки № ЗЧН-68 від 29.04.2015 визначено, що покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% протягом одного банківського дня з моменту виставлення рахунку.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що у встановлений умовами договору строк відповідач не здійснив оплату товару, у зв`язку з чим просив стягнути з останнього суму основного боргу у розмірі 46 170,93 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає закриттю, враховуючи наступне.

Внаслідок укладення договорів поставки між сторонами правочину склалися господарські правовідносини, а також, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи умови п. 6.3. договорів, який визначає порядок здійснення оплати за поставлений товар, суд зазначає про обґрунтованість доводів позивача стосовно того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку з несплатою суми боргу позивач звертався до відповідача з претензією від 13.12.2018 № 13/12-4.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія листа ТОВ «Добродія Трейд» № 19/12 від 19.12.2018, підписаного директором та скріпленого печаткою підприємства відповідача, про визнання суми заборгованості та пропозицію укласти угоду про розстрочення виплати суми боргу (пропозиція не була прийнята позивачем).

Разом з цим, судом встановлено, що після того як позивач звернувся до суду з позовом у даній справі (22.04.2019 згідно відбитку штемпеля поштового відділення на конверті), відповідач здійснив повну оплату заборгованості, сплативши 46 170,93 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 674043413 від 26.04.2019.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи сплату відповідачем грошових коштів у розмірі 46 170,93 грн. після звернення позивача з позовом до суду, суд дійшов висновку щодо закриття провадження у справі № 910/5425/19 в частині стягнення суми основного боргу, у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

Разом з цим, крім суми основного боргу позивач просить суд стягнути з відповідача 1 366,15 грн. - пеня за 30 днів порушення строків; 35 551,62 грн. - пеня з 31 дня порушення строку; 9 234,18 грн. - штраф; 1 116,66 грн. - інфляційне збільшення боргу; 402,26 грн. - 3% річних.

У поданих після відкриття провадження по справі заявах позивач підтвердив факт повного погашення основної заборгованості та повністю підтримав позов щодо стягнення штрафних і фінансових санкцій, наполягаючи на задоволенні позовних вимог в цій частині.

За змістом ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за товар передбачена у п. 7.2. договорів поставки, відповідно до якого, за порушення умов та строків оплати товару, передбачених умовами договору, покупець за кожен день прострочення грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної річної облікової ставки НБУ. За кожний наступний день прострочення, починаючи з тридцять першого дня, покупець сплачує пеню в розрахунку один відсоток від суми заборгованості.

Суд відзначає, що при здійснені розрахунку пені позивачем не враховано положень ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до яких розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В даному випадку, не врахування зазначеної норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» призвело до необґрунтованого збільшення розміру пені.

Як зазначалось, у відповідності до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.9 Постанови № 14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" передбачено, що якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 09.09.2014р. Вищого господарського суду України по справі №917/251/14.

Одночасно, за приписами ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Таким чином, нарахування позивачем пені у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення починаючи з 31 дня такого прострочення є неправомірним, оскільки наведений позивачем розрахунок повинен обмежуватись подвійною обліковою ставкою Національного банку України, не залежно від умов Договорів в цій частині.

До того ж, судом встановлено, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання покупцем понад 30 календарних днів сторони передбачили у вигляді нарахування штрафу, що є окремим видом неустойки, який так само просить стягнути позивач.

Здійснивши перерахунок пені, з правомірним застосуванням та обмеженням її максимального розміру подвійною обліковою ставкою НБУ за заявлені позивачем періоди, суд дійшов висновку, що арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів законодавства є сума пені у розмірі 4 827,08 грн. за прострочення відповідачем грошового зобов`язання, а відтак саме така сума підлягає стягненню з останнього.

Як було вищезазначено, в пункті 7.2. договору сторони також погодили, що у випадку прострочення платежу понад тридцять календарних днів, покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

Судом перевірено здійснений позивачем розрахунок штрафу у розмірі 20% від суми заборгованості та встановлено, що він є арифметично вірним, у зв`язку із чим вимога про стягнення 9 234,18 грн. штрафу підлягає задоволенню.

При цьому суд зауважує, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

Таким чином, судом встановлено, що у даному спорі договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору (порушення строків розрахунків) у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Судом також враховано, що визначені договором штрафні санкції передбачені за різні порушення, а саме: пеня за порушення строків оплати за товар, а штраф - за прострочення платежу понад тридцять календарних днів.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1 116,66 грн. - інфляційних втрат; 402,26 грн. - 3% річних, розрахованих за період прострочення з 27.12.2018 по 11.04.2019.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних в межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки до 10 000 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а є його правом і виключно у виняткових випадках.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, у зв`язку з чим Господарським судом міста Києва було видано судовий наказ від 18.03.2019 по справі № 910/2652/19 про стягнення з відповідача виключно суми основного боргу (без будь-яких санкцій) за спірними договорами у розмірі 46 170,93 грн. Разом з цим, саме відповідачем було ініційовано скасування зазначеного наказу шляхом подання відповідної заяви, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом, в якому також скористався наданим законодавством правом на пред`явлення до стягнення штрафних та фінансових санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, з огляду на викладене вище, виходячи з аналізу конкретних обставин, що склалися у даних правовідносинах, з врахуванням наведених відповідачем аргументів щодо зменшення розміру неустойки та контраргументів позивача, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, на підставі яких суд би міг дійти висновку щодо наявності підстав з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 4 827,08 грн. пені, 9 234,18 грн. штрафу, 1 116,66 грн. інфляційних втрат та 402,26 грн. - 3% річних.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивач підлягає 1 264,08 грн. судового збору.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/5425/19 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Добродія Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПІТЕР 9 АГРОСЕРВІС" заборгованості у розмірі 46 170 (сорок шість тисяч сто сімдесят) грн. 93 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Добродія Трейд" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 1, корпус 2-6, офіс 207/2, ідентифікаційний код 36424505) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПІТЕР 9 АГРОСЕРВІС" (40000, м. Суми, вул. Курська, буд. 147, четвертий поверх, офіс 6; ідентифікаційний код 38137023) 4 827 (чотири тисячі вісімсот двадцять сім) грн. 08 коп. пені, 9 234 (дев`ять тисяч двісті тридцять чотири) грн. 18 коп. штрафу, 1 116 (одна тисяча сто шістнадцять) грн. 66 коп. інфляційних втрат, 402 (чотириста дві) грн. 26 коп. 3 % річних та судовий збір у розмірі 1 264 (одна тисяча двісті шістдесят чотири) грн. 08 коп.

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.08.2019.

Суддя І.В. Приходько