УХВАЛА

27 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 917/1573/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Зуєва В. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.07.2019 і рішення Господарського суду Полтавської області від 19.03.2019 у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод"

про стягнення 373 634,34 грн,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.07.2019 (повний текст складено 08.07.2019) і рішення Господарського суду Полтавської області від 19.03.2019 у справі № 917/1573/18, подана 30.07.2019 до Східного апеляційного господарського суду через засоби поштового зв`язку.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", Верховний Суд дійшов висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Таким чином, наведена норма закону надає Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений пунктом 1 частини 2 статті 293 зазначеного Кодексу, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" (на момент звернення із касаційною скаргою) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі 1 921,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є стягнення у сумі 373 634,34 грн, а отже ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати повністю оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) є неправомірним.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.03.2019 у справі № 917/1573/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.07.2019, повністю відмовлено у позові.

Судові рішення мотивовано тим, що Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" основну заборгованість за поставлений природний газ перед Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" сплатило 21.04.2015, тобто до набрання чинності Законом (30.11.2016).

Враховуючи встановлені обставини, суди дійшли висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів частини 3 статті 7 зазначеного Закону, вказавши про наявність правових підстав для списання інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

Частиною 3 статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Разом з цим, ухвалюючи судові рішення у питанні застування приписів частини 3 статті 7 Закону, господарські суди керувалися правовим висновком Верховного Суду, що був неодноразово викладений, зокрема, у постановах від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 28.02.2018 у справі № 911/3914/14, від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 18.12.2018 у справі № 905/301/18, від 20.12.2018 у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18.

Позиція судів попередніх інстанцій щодо застосування частини 3 статті 7 Закону як норми прямої дії збігається із позицією Верховного Суду, яка є однозначною і сталою. Виконання цієї норми не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише від умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Зокрема, застосування наведеної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, спростовано судами попередніх інстанцій на підставі правової позиції Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, а тому Верховний Суд визнає скаргу заявника необґрунтованою.

Подана скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд матеріалів справи та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються із права на апеляцію та касацію, для недопущення будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Як убачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: Levages Prestations Services v. France від 23.10.1996; Brualla Gomes de la Torre v. Spain від 19.12.1997).

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, колегія суддів відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 917/1573/18 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Керуючись статтею 234 та пунктом 1 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.07.2019 і рішення Господарського суду Полтавської області від 19.03.2019 у справі № 917/1573/18.

2. Повернути Акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" матеріали касаційної скарги, у тому числі платіжне доручення від 12.08.2019 № 7007459 на суму 11 209,04 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

В. А. Зуєв