ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2019 р. Справа № 914/519/18

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Матущак О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від прокуратури Макогон Ю.І., Турчин І.Я.

від позивача ОСОБА_1 Ю ОСОБА_2 .

від відповідача (скаржника) Марусяк В ОСОБА_3 Я.

розглянувши апеляційну скаргу Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя, б/н від 25 березня 2019 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року (підписане 18.02.2019 року), суддя Березяк Н.Є.

у справі №914/519/18

за позовом Заступника прокурора Львівської області, м. Львів, в інтересах держави в особі позивача Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя, м. Львів

про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

в с т а н о в и в :

22 березня 2018 року заступник прокурора Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради з позовом до Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі №914/519/18 позов задоволено в повному обсязі. Суд вирішив витребувати з чужого незаконного володіння приватної форми власності Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя до комунальної власності на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 0056, площею 2,4 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника, не з його волі іншим шляхом, що підтверджується постановою Львівської апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.10.2016 року, а також матеріалами даної справи, у яких відсутні будь-які докази, на підтвердження волевиявлення власника земельної ділянки тобто Львівської міської ради про надання у постійне користування спірної земельної ділянки відповідачу. Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з відсутністю рішення Львівської міської ради, як органу місцевого самоврядування, який наділений відповідними повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, державний акт виданий відповідачем на право постійного користування земельною ділянкою є недійсним. Прокурором та позивачем, на думку суду, доведено, що підтверджується постановою суду апеляційної інстанції у справі №2а-7825/09/1370, що спірна земельна ділянка набута у постійне користування відповідачем неправомірно. З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади поза її волею, суд дійшов висновку про задоволення позову про витребування від Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя даної земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України.

Поряд з тим, місцевий господарський суд у рішенні зазначив, що з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності (користування) ГОІ «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном; одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Суд зазначив, що ГОІ «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» у даній справі не заявляло позовних вимог про відшкодування останній компенсації, одночасно, відповідач не позбавлений права в подальшому звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваного майна, збитків, що сприятиме дотриманню принципу пропорційності. Звідси, на думку суду, позовні вимоги прокурора не порушують § 1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, через дотримання принципу законності втручання у право власності, відповідності такого втручання суспільному інтересу, його пропорційності.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції погодився із доводами прокурора і позивача, що останнім стало відомо про порушення права територіальної громади лише 28.10.2015 року, з моменту скасування Львівським апеляційним адміністративним судом постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року у справі №2а-7825/09/1370, якою задоволено позовні вимоги ГОІ Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя до Львівської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дії ЛОДА, щодо відмови у наданні ГОІ Цент реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя у постійне користування земельної ділянки площею 2,4 га у АДРЕСА_1 . Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність у даному випадку не пропущена.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Громадська організація інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя звернулась до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі №914/519/18 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Зокрема, зазначає, що Львівська міська рада не виготовляла технічну документацію на спірну земельну ділянку, за територіальною громадою міста Львова від імені якої діє Львівська міська рада, не було зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку, факт перебування землі в межах адміністративної території міста Львова не може свідчити про наявність комунальної власності на вказану земельну ділянку. Поряд з тим, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка набута у постійне користування відповідача неправомірно та наголошує на необхідності застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерел права. Щодо спливу позовної давності скаржник наголошує, що починаючи з 2012 року прокурор, і з 2010 року Львівська міська рада знала про порушення свого права, оскільки, починаючи з 2010 року зверталися до суду із позовними заявами, в яких вони зазначали про порушення права територіальної громади на спірну земельну ділянку, тобто на той час позивачу об`єктивно було відомо про ймовірне порушення свого права. Поряд з цим, скаржник зазначає, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд вказав про витребування земельної ділянки з приватної власності у комунальну власність, при цьому, не врахував, що земельна ділянка не переходила у приватну власність відповідача, а лише передана у користування.

Крім того, апелянт подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки прокурором не обґрунтовано порушення в цьому випадку саме інтересів держави, а не інтересів територіальної громади міста Львова. На думку скаржника, у прокурора відсутні будь-які правові підстави для звернення з цим позовом в інтересах держави.

Від Львівської міської ради до суду надійшли заперечення проти клопотання про залишення позову без розгляду, в яких міська рада зазначає, що підставою для подання до суду позову у цій справі є необхідність захисту інтересів держави, в основі яких згідно з рішенням КСУ від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, спрямованих у цьому випадку на охорону землі як національного багатства. Поряд з тим, наголошує, що такі доводи не були заявлені скаржником у апеляційній скарзі, відтак, у суду немає підстав для взяття таких доводів до уваги.

Від прокурора до суду надійшов лист, в якому останній просить суд залишити без розгляду клопотання скаржника про залишення без розгляду позову у цій справі, оскільки, таке клопотання подано апелянтом на стадії розгляду справи по суті.

Частиною 1 ст.226 ГПК України встановлено перелік підстав для залишення позову без розгляду, серед яких і подання позову особою, яка не має процесуальної дієздатності (п.1).

Разом з тим, порядок апеляційного розгляду врегульовано нормами параграфа 3 глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, якими не передбачено право апеляційного суду залишити без розгляду позов на стадії апеляційного провадження без перегляду рішення суду першої інстанції, відтак, колегія суддів відхилила клопотання скаржника та переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі №914/519/18 та прийняти нове рішення про відмову в позові. При цьому, посилався на обставини, викладені у апеляційній скарзі.

Прокурори та представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзивах на апеляційну скаргу (прокуратури - вих.№05/2-974вих.19 від 07.05.2019 року та міської ради б/н і б/д). Зокрема, зазначали, що судами апеляційної інстанції та касаційної інстанції у справі №2а-7825/09/1370 встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах м. Львова і є комунальною власністю територіальної громади, відтак, неправомірно передана Львівською обласною державною адміністрацією у користування відповідача. Розпорядження ЛОДА прийняті на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року у справі №2а-7825/09/1370, яка в подальшому скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015 року. З огляду на вказане, прокурор та позивач вважають, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Львівської міської ради не з її волі, іншим шляхом, відтак, вимога про витребування такої ділянки на користь її власника міської ради, у відповідності до ст.388 ЦК України, є підставною та обґрунтованою. Одночасно, прокурор та позивач наголошують, що при зверненні до суду з цим позовом прокурором не пропущено позовну давність, оскільки про порушення свого права позивач дізнався лише 28.10.2015 року з моменту скасування Львівським апеляційним адміністративним судом постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року у справі №2а-7825/09/1370. За словами прокурора лише у постанові від 28.10.2015 Львівським апеляційним адміністративним судом встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності, а тому саме з 28.10.2015 розпочинається перебіг позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення прокурорів та представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, листом від 18.09.2009 року №5 Громадська організація інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» в порядку ст.ст.92, 149 ЗК України, звернулась до Львівського геріатричного пансіонату з листом про надання згоди на вилучення з постійного користування пансіонату, частини земельної ділянки у АДРЕСА_1 , площею 2,4 га для передачі її в постійне користування громадській організації інвалідів.

Листом за №672 від 22.09.2009 року Львівський геріатричний пансіонат надав згоду на вилучення вказаної частини земельної ділянки та передачу її у постійне користування відповідачу.

22 вересня 2009 року листом №7 відповідач звернувся до Львівської обласної державної адміністрації з клопотанням про надання земельної ділянки у АДРЕСА_1 . Медової Печери, 71 площею 2,4 га в постійне користування громадській організації інвалідів.

Листом за №5/23-62/51/0/2-09-20 від 08.10.2009 року Львівська обласна державна адміністрація повідомила, що розпорядження вказаною земельною ділянкою не входить до повноважень ЛОДА, оскільки така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту м. Львова.

У зв`язку з відмовою адміністрації, Громадська організація інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обласної державної адміністрації, зокрема, про визнання неправомірними дій ЛОДА щодо відмови у наданні у постійне користування спірної земельної ділянки.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2009 року у справі №2а-7825/09/1370 позов задоволено: визнано неправомірними дії Львівської обласної державної адміністрації, щодо відмови у наданні Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя» у постійне користування земельної ділянки площею 2,4 га у АДРЕСА_1 . Судом встановлено, що вилучення з постійного користування Львівського геріатричного пансіонату земельної ділянки площею 2,4 га у АДРЕСА_1 Печери АДРЕСА_1 та надання її в постійне користування Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя» відноситься до компетенції Львівської обласної державної адміністрації.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року відмовлено в поновленні строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу заступника прокурора міста Львова, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради, залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 червня 2011 року касаційні скарги Львівської міської ради і Прокуратури м. Львова залишено без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року без змін.

Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 26.01.2010 року №22/0/5-10 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» надано дозвіл відповідачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під розміщення центру соціальної реабілітації інвалідів та соціально доступного житла для них площею 2,40 га земель житлової і громадської забудови у АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 01.03.2010 №172/0/5-10 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» під розміщення центру соціальної реабілітації інвалідів та соціально доступного житла для них площею 2,40 га земель житлової і громадської забудови у АДРЕСА_1 . Поряд з тим, відповідачу надано у постійне користування вказану земельну ділянку.

23 березня 2010 року відповідачу видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 площею 2,4000 га.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року у справі №2а-7825/09/1370 задоволено апеляційну скаргу Благодійного фонду «Фонд Генерала Чупринки», постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог Громадської організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя». Суд дійшов висновку, що з огляду на відсутність у матеріалах справи рішень Львівської обласної державної адміністрації стосовно вчинення процедури передачі земельної ділянки від постійного користувача чи власника третім особам у спосіб, що передбачений земельним законодавством, відсутні підстави щодо визнання неправомірними дій Львівської обласної державної адміністрації. Поряд з тим, суд у постанові зазначив, що компетенція суду не поширюється на встановлення форми власності земельної ділянки, а тому висновки суду першої інстанції щодо обсягу повноважень Львівської обласної державної адміністрації в частині вилучення земельних ділянок з постійного користування третіх осіб суперечить Конституції України та положенням Земельного кодексу України.

Вказана постанова залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2016 року.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06 червня 2012 року у справі №30/226-55/39 за позовом Львівської міської ради до відповідачів: Львівської обласної державної адміністрації та Управління Державного комітету з земельних ресурсів у місті Львові, третя особа: Громадська організація інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 01.03.2010 року №172/0/5-10 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки» та скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 березня 2010 року серія ЯЯ НОМЕР_3 180238 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Зокрема, суд у рішенні зазначив, що виходячи з норм земельного законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування по розпорядженню землями, зокрема, щодо вилучення з користування та передачі їх в користування, в межах населених пунктів стосуються лише земель комунальної власності. З огляду на це, суд дійшов висновку, що сам факт знаходження земельної ділянки в межах населеного пункту не надає повноважень органу місцевого самоврядування щодо розпорядження нею. Також зазначив, що компетенція Львівської облдержадміністрації по розпорядженню земельною ділянкою по АДРЕСА_1 встановлена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2009 року у справі №2а-7825/08/1370. Відтак, суд дійшов висновку, що Львівська обласна державна адміністрація діяла правомірно та на виконання рішення суду, які є чинними.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06 червня 2012 року у справі №30/226-55/39 залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 грудня 2012 року.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 22 квітня 2013 року у справі 30/226-55/39 відмовлено у прийнятті до розгляду касаційної скарги Львівської міської ради, у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання про відновлення пропущеного строку для подання касаційної скарги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року у справі №30/266-55/39 відмовлено прокурору Львівської області у поновленні строку для звернення із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 06 червня 2012 року у справі №30/226-55/39.

Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року у справі №30/226-55/39.

Судом також встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 31 серпня 2017 року у справі №910/9482/17 за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури №1, заявленого в інтересах держави в особі Львівської міської ради до Львівської обласної державної адміністрації та Громадської організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Львівської ЛОДА №22/0/5-10 від 26.01.2010 та №172/0/5-10 від 01.03.2010 року; припинення права постійного користування земельною ділянкою, шляхом визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № НОМЕР_2 від 23.10.2010 року та витребування в Громадської організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, земельної ділянки, припинено провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації №172/0/5-10 від 01.03.2010 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки» та про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. В іншій частині позовних вимог, а саме: про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації №22/0/5-10 від 26.01.2010 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадській організації інвалідів "Центр реабілітаційних ініціатив "Діяльне милосердя" та про зобов`язання Громадської організації інвалідів "Центр реабілітаційних ініціатив "Діяльне милосердя" повернути територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 та площею 2,4000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Печери АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення суду в частині припинення провадження у справі мотивоване тим, що такі вимоги вже були предметом розгляду Господарським судом м. Києва у справі №30/226-55/39. Щодо відмови в позові суд зазначив, що розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №22/0/5-10 від 26.01.2010 року є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Щодо вимоги про витребування в Громадської організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради земельної ділянки, суд зазначив, що така є похідною, відтак, не підлягає задоволенню.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31 серпня 2017 року у справі №910/9482/17 залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 листопада 2017 року.

У березні 2018 року заступник прокурора Львівської області звернувся до суду з цим позовом, заявленим в інтересах держави в особі Львівської міської ради, до Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 2,4000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

До позовної заяви прокурором долучено лист (вих.№05/1-171вих.18 від 20.03.2018 року), яким повідомлено Львівську міську раду про представництво останньої в суді у цій справі.

Частинами 1, 3 ст.4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Звертаючись до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради, прокурор зазначає про необхідність захисту інтересів держави в основі яких, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих, у цьому випадку, на охорону землі, як національного багатства. Поряд з тим, прокурор наголошує, що з моменту прийняття Львівським апеляційним адміністративним судом постанови від 28 жовтня 2015 року та Вищим адміністративним судом України ухвали від 11 жовтня 2016 року, Львівською міською радою не вжито достатніх заходів щодо витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у цій справі позов задоволено в повному обсязі. Суд вирішив витребувати з чужого незаконного володіння приватної форми власності Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя до комунальної власності на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 0056, площею 2,4 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Печери АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне:

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Із правового аналізу ст.387 ЦК України вбачається, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Згідно з ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що він є власником майна, яке він просить витребувати. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів встановила, що позивачем Львівською міською радою та прокурором не доведено належними та допустимими доказами право власності Львівської міської ради на спірну земельну ділянку площею 2,4 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку останні просять витребувати у відповідача.

Львівською міською радою не доведено права комунальної власності на вказану вище земельну ділянку, як і не доведено обставин щодо вибуття такої земельної ділянки з володіння територіальної громади міста Львова, як обов`язкових умов застосування ст.ст.387, 388 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання міської ради на копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 168592873 від 30 травня 2019 року), який подано до суду апеляційної інстанції, оскільки такий доказ (документ) складений після прийняття рішення судом першої інстанції у цій справі, при цьому, державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, про яку йдеться у вказаному витягу, проведена 13 травня 2019 року (номер запису про право власності 31780208), тобто після прийняття рішення у цій справі (21 січня 2019 року). Вказаний витяг не підтверджує право власності Львівської міської ради станом на час набуття відповідачем у користування (вибуття з володіння позивача як вважає прокурор та міська рада) спірної земельної ділянки.

Безпідставними є посилання прокурора та міської ради на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року у справі №2а-7825/09/1370, якою задоволено апеляційну скаргу Благодійного фонду «Фонд Генерала Чупринки», скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог Громадської організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя» про визнання неправомірними дії Львівської обласної державної адміністрації щодо відмови у наданні Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя» у постійне користування земельної ділянки площею 2,4 га у АДРЕСА_1 , оскільки, предметом позову у наведеній справі не було визнання права власності Львівської міської ради на спірну земельну ділянку, відтак, таке судове рішення не підтверджує права Львівської міської ради на спірну земельну ділянку.

Поряд з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Крім того, Верховний Суд України зазначив, що ст.392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Поряд з тим, у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року у справі №2а-7825/09/1370 зроблено висновок про те, що з огляду на відсутність у матеріалах справи рішень Львівської обласної державної адміністрації стосовно вчинення процедури передачі земельної ділянки від постійного користувача чи власника третім особам у спосіб, що передбачений земельним законодавством, відсутні підстави щодо визнання неправомірними дій Львівської обласної державної адміністрації. Поряд з тим, суд у постанові зазначив, що компетенція суду не поширюється на встановлення форми власності земельної ділянки, а тому висновки суду першої інстанції щодо обсягу повноважень Львівської обласної державної адміністрації в частині вилучення земельних ділянок з постійного користування третіх осіб суперечить Конституції України та положенням Земельного кодексу України.

Відтак, судовими рішеннями у справі №2а-7825/09/1370 не вирішувався спір про право власності (державної чи комунальної) на земельну ділянку площею 2,4 га у АДРЕСА_1 , а розглядалась правомірність вчинення Львівською обласною державною адміністрацією дій щодо відмови у наданні вказаної земельної ділянки в користування Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя».

Колегія суддів звертає увагу, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні Львівського геріатричного пансіонату, який надав згоду на її вилучення для передачі в постійне користування Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя».

23 березня 2010 року Громадській організації інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльність милосердя» видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 Львів АДРЕСА_3 Медової Печери, 71 площею 2,4000 га, відтак, з 2010 року відповідач користується вказано земельною ділянкою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". За змістом принципу, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була би рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену у минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

Поряд з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що прокурором та позивачем не пропущено позовну давність у цій справі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої права в примусовому порядку через суд (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14).

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не лише з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Поряд з тим, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06 червня 2012 року у справі №30/226-55/39 за позовом Львівської міської ради до відповідачів: Львівської обласної державної адміністрації та Управління Державного комітету з земельних ресурсів у місті Львові, третя особа: Громадська організація інвалідів «Центр реабілітаційних ініціатив «Діяльне милосердя» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 01.03.2010 року №172/0/5-10 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки» та скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 23 березня 2010 року серія ЯЯ НОМЕР_3 180238 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Тобто, ще з 2012 року Львівська міська рада знала про порушення (на думку останньої) свого права, яке просить захистити і в цьому позові, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності у цьому спорі лише з 28.10.2015 року, тобто з моменту скасування Львівським апеляційним адміністративним судом постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.12.2009 року у справі №2а-7825/09/1370. Такий висновок суду суперечить встановленим судом обставинам та наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову по суті (недоведеність позивачем порушення його права), суд не застосовує в цьому випадку позовну давність.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 275 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (в цьому випадку: щодо права власності Львівської міської ради на спірну земельну ділянку та факту вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1 ст.277 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про витребування з чужого незаконного володіння Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя земельної ділянки площею 2,4 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вул. Медової Печери, 71, з огляду на що, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню. При цьому, суд апеляційної інстанції приймає нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з наведеним, беручи до уваги вимоги ст.129 ГПК України, з позивача на користь відповідача (скаржника) слід стягнути 433 846,82 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі №914/519/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Стягнути з Львівської міської ради (79008, м. Львів, Площа Ринок, 1, ) на користь Громадської організації інвалідів Центр реабілітаційних ініціатив Діяльне милосердя (79000, м. Львів, вул. Соломії Крушельницької, 21/1, ) 433 846,82 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

На виконання постанови місцевому господарському суду видати наказ.

Матеріали справи №914/519/18 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 23 серпня 2019 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Матущак О.І.