РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.08.2019Справа № 910/4997/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н. І., за участі секретаря судового засідання Яценко Я. М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" (вул.Чорноморського Козацтва, буд.141, м.Одеса, Одеська область, 65013, )

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (вул.М.Грушевського, буд.1Д, м.Київ, 01001, )

про розірвання договору

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про розірвання з 03.11.2016 договору поруки № 4М14367И/П укладеного від 25.10.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зобов`язання за договором поруки № 4Т12029И/П від 25.10.2016 позивачем виконані, проте, відповідачем в порушення умов договору поруки не було передано позивачу належним чином завірених копій документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28.05.2019.

24.05.2019 через відділ діловодства суду позивачем подано заяву про виправлення технічної помилки позовної заяви та витребування доказів.

28.05.2019 через відділ діловодства суду відповідачем подано пояснення щодо клопотання позивача про витребування доказів, відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує та просить відмовити у задоволення позовних вимог, оскільки, позивачем не подано жодного доказу щодо виконання ним умов договору поруки в повному обсязі, відсутні звернення до відповідача з вимогами щодо надання документів, вимоги позивача є надуманими, оскільки спеціальний порядок передачі прав від кредитора до поручителя у ЦК України не передбачений. Доказів істотного порушення прав до матеріалів справи не надано.

В судовому засіданні 28.05.2019 оголошено перерву до 25.06.2019.

11.06.2019 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив.

В судовому засіданні 25.06.2019 оголошено перерву до 11.07.2019.

Ухвалою від 11.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.08.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 13.08.2019 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, представники відповідача заперечив.

У судовому засіданні 13.08.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (далі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» укладено кредитний договір № 4С16102Г (далі - Кредитний договір), згідно якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 4 350 000 000,00 грн з ціллю фінансування поточної діяльності ТОВ «СОФА ЛТД» (далі - позичальник, позивач), термін повернення кредиту 24.10.2024, виконання зобов`язань забезпечується договорами застави.

25.10.2016 між вказаними сторонами укладено договір поруки №4Т12029И/П (надалі - Договір поруки) предметом якого стало надання Позивачем поруки перед Відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛБОПТТОРГ» (надалі - Боржник) своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за кредитними договорами № 4Т12029И від 30.01.2012 та № 4Т13012И від 11.01.2013.

Кредитний договір та зазначений договір поруки укладено/підписано уповноваженими представниками сторін з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів АТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.06.2016, укладеної Сторонами.

Як вказує Позивач, 26.10.2016 відповідно до платіжних доручень №366 та №367 він виконав зобов`язання ТОВ «ТЕРНОПІЛБОПТТОРГ» за кредитними договорами №4Т12029И від 30.01.2012 та № 4Т13012И від 11.01.2013 перед АТ КБ «Приватбанк», а саме: з повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 573 663 861,15 грн.

Відповідно до умов вищевказаного укладеного договору поруки, до Поручителя, що виконав зобов`язання Боржника за Кредитними договорами № 4Т12029И від 30.01.2012 та № 4Т13012И від 11.01.2013, переходять всі права кредитора за ним і договором (ами) застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань Боржника перед Кредитором за Кредитними договорами № 4Т12029И від 30.01.2012 та № 4Т13012И від 11.01.2013 у частині виконання зобов`язання.

Крім того, на аналогічних умовах, 25.10.2016 сторонами укладено договори поруки №4Б15111И/П, № 4Ф15102И/П, №4К14363И/П, №4М14367И/П, №4015080И/П,№4С13268И/П, №4Т14209И/П, №4А15116И/П, №4В13010И/П та №4Я13815И/П.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що ним в повному обсязі виконані всі відповідні кредитні зобов`язання Боржника, з боку Відповідача мало місце істотне порушення зобов`язань за договором поруки у вигляді невиконання Відповідачем п.10 договору поруки, Позивач був позбавлений права поручителя, який виконав кредитні зобов`язання боржника на отримання від останнього відповідних коштів, внаслідок вищезазначеного порушення, Позивач зазнав значних збитків та втратив зацікавленість у подальшому виконанні договору поруки, оскільки при укладанні договору поруки, Позивач сподівався на досягнення позитивного господарського результату, який мав полягати у отриманні Позивачем, як поручителем, що виконав кредитні зобов`язання, від боржника коштів/майна у обсязі більшому, ніж витрати Позивача на виконання відповідних кредитних зобов`язань за боржника. На підтвердження наведених обставин позивачем було надано суду копії відповідних платіжних доручень від 26 жовтня 2016 року № 889 на суму 4 305 119 314,05 грн. та від 26 жовтня 2016 року № 366 на суму 413 745 919,13 грн., від 26 жовтня 2016 №367 на суму 159 917 942,02 грн. Банком у порушення передбачених договором поруки положень не було виконано зобов`язання щодо передачі Товариству належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами. Наведені обставини, на думку позивача, стали підставою для звернення останнього до суду з даним позовом.

Відповідач у відзив на позовну заяву вказує, що позивачем не подано жодного доказу щодо виконання ним умов договору поруки в повному обсязі, відсутні звернення до відповідача з вимогами щодо надання документів, вимоги позивача є надуманими, оскільки спеціальний порядок передачі прав від кредитора до поручителя у ЦК України не передбачений. Доказів істотного порушення прав до матеріалів справи не надано.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до п.10 договору поруки, кредитор зобов`язаний передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частин 1, 2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частиною 1 статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 вищенаведеної статті).

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Пунктом 14 договору поруки від 25 жовтня 2016 року №4Т2029И/П передбачено, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 статті 651 ЦК України).

Отже, приписи статті 651 ЦК України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Поняття істотності порушення договору розкривається за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відтак, істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 908/491/17.

До інших критеріїв істотності порушення договору законом віднесено розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року в справі № 924/522/17.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, всупереч вимогам наведених вище правових норм, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що невиконання відповідачем зобов`язань з передання копій документів, які підтверджують обов`язок боржника за кредитними договорами, значною мірою позбавило Товариство того, на що воно розраховувало при укладенні спірного договору поруки.

Крім того, позивачем не було надано суду і доказів звернення до відповідача з відповідною вимогою про надання таких документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, а також доказів висловлення відповідачем відмови від передання таких документів.

Суд також звертає увагу на те, що наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням другою стороною умов цього договору пов`язується також з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною зазначеного правочину.

Проте у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про завдання позивачу шкоди внаслідок непередання кредитором документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами.

Разом із тим, статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами частини 1 цієї статті після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Водночас наслідки, передбачені цією нормою, настають лише у разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини 1 статті 512 вказаного Кодексу, яка передбачає подібний спосіб заміни кредитора у зобов`язання внаслідок виконання обов`язку боржнику поручителем.

Проте часткове виконання поручителем зобов`язання за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/21035/17.

У той же час Позивачем не було надано суду також і належних та допустимих доказів виконання ним обов`язку поручителя за кредитними договорами від 30 січня 2012 року № 4Т12029И та від 11 січня 2013 року №4Т13012И у повному обсязі, що передбачений зазначеними правочинами. Наведені обставини також свідчать про необґрунтованість вимог Товариства.

Крім того, за змістом статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до положень ГПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів позивача покладено саме на цього суб`єкта.

У рішенні Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що під поняттям порушеного права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Проте Позивачем не було доведено суду факту порушення, оспорювання або невизнання його суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів Банком, що також свідчить про безпідставність вимог Позивача.

Крім того, у своєму позові Товариство просило суд розірвати спірний договір поруки з 3 листопада 2016 року.

За змістом частини 3 статті 653 ЦК України договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 188 ГК України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Проте Позивачем у встановленому законом порядку не було обґрунтовано можливості розірвання спірного договору з дати, що передує зверненню Товариства до суду з даним позовом, прийняття рішення у даній справі та набрання ним законної сили.

За таких обставин, з огляду недоведеність Позивачем наявності підстав для розірвання договору поруки в судового порядку, вимоги позивача з підстав, заявлених у позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Інші заперечення Відповідача не приймається судом до уваги та спростовується матеріалами справи.

Згідно статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору Позивача відшкодуванню не підлягають за залишаються за останнім.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Керуючись ст.ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 22.08.2019.

Суддя Н.І.Ягічева