ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
"27" серпня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1683/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Демешина О. А., при секретарі судового засідання Заболотній Я. О., розглядаючи справу № 916/1683/18

Позивач: Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код - 00034022)

Відповідач: Фізична особа-підприємець Лазор Олена Анатоліївна (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Концерн „Військторгсервіс, в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс (65058, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 10-А, код - 35123222)

про усунення перешкод у користуванні майном

з підстав припинення дії договору

за явкою представників сторін:

від позивача: Добров Ю.І - довіреність

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

СУТЬ СПОРУ: 10.08.2018 року Міністерство оборони України (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лазор Олени Анатоліївни (далі відповідач) яким просить суд зобов`язати ОСОБА_1 та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

20.08.2018 року після усунення недоліків позовної заяви суд відкрив провадження по справі, ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження, залучив до участі у справі, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Концерн „Військторгсервіс, в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс, підготовче засідання призначив на 18.09.2018 року.

12.09.2018 року суд отримав пояснення третьої особи, яка просить суд позов задовольнити.

19.09.2018 року Позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог: зобов`язати фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

06.11.2018 року Відповідач надав суду відзив, яким вважає позовні вимоги не обґрунтованими, оскільки не доведено право позивача на звернення до суду з цим позовом та не доведено порушення прав позивача.

06.11.2018 року суд закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до розгляду по суті на 19.11.2018 року.

19.11.2018 року суд отримав відповідь на відзив, яким Позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

19.11.2018 року третя особа надала суду пояснення по справі, якими позов підтримала.

04.12.2018 року суд зупинив провадження по справі до отримання правової позиції Верховного суду у справі № 914/2649/17.

18.06.2019 року провадження по справі поновлено.

01.07.2019 року суд зупинив провадження по справі № 916/1683/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 916/1684/18 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

08.08.2019 року провадження по справі поновлено.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

В С Т А Н О В И В:

21.02.2000 р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Промтоварний ринок укладено договір №181/9-83р, відповідно до п. 5.1 якого Міністерство має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовно користуватися на власний розсуд 50-ма торговельними місцями під 20-футові контейнери по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок.

14.06.2016 р. між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс укладено договір доручення № 1, відповідно до п. 1.1 якого Концерн Військторгсервіс уповноважений діяти від імені Міністерства, а саме: вчиняти юридичні дії пов`язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, у тому числі з правом звернення до суду з позовами з питань пов`язаних з виконанням умов цього договору.

В подальшому, 06.03.2018 р. до вказаного договору доручення укладено додаткову угоду № 1, якою змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування торговельним місцем, який становить 16925,40 грн. (з ПДВ) в місяць, визначено типові умови договору про надання права платного користування, та внесено ряд інших змін.

Пунктом 2.3 договору доручення передбачено, що за виконання доручення за цим договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

В свою чергу, як вказує позивач, Міністерство оборони України уповноважило Соловйову О.Є. начальника філії Одеське управління військової торгівлі довіреністю від 23.03.2018 р. № 220/254/д на виконання умов договору доручення. Крім цього, довіреністю від 26.04.2018 р. № 220/337/д начальнику філії ОУВТ надано повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України в судових установах та інших юрисдикційних органах із питань пов`язаних з виконанням умов договору доручення.

Так, Позивач зазначає, що Відповідач користується торговельним місцем № 4964 (одне із 50 торговельних місць) по вул. Рожевій на підставі договору № ВКС-1252 від 01.08.2016 р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, укладеного з Міністерством оборони України, від імені якого діяла третя особа Концерн „Військторгсервіс, в особі філії „Одеське управління військової торгівлі Концерну „Військторгсервіс.

Пунктом 6.1. договору № ВКС-1252 від 01.08.2016 р. встановлено, що договір набрав чинності 01.08.2016 р. та діє до 31.05.2019 р. включно. Позивач зазначає, що умови Договору його зміст та мета вказують на те, що даний договір є договором найму.

Пунктом 7.3. Договору передбачено, що його дія припиняється, зокрема, за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Позивач вказує, листом від 04.06.2018 р. за вих. № 747/39 повідомило відповідача, з яким було укладено договір про надання у платне користування торгового місця для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій, про припинення Договору з 06.08.2018 року на підставі п. 7.3. за ініціативною Міністерства оборони України.

Отже, враховуючи те, що п. 7.3 Договору передбачає повідомлення про припинення договору, позивач вважає, що сторони у договорі передбачили саме можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк, протягом якого вони у разі незгоди із таким припиненням мають право врегулювати розбіжності, тобто на протязі двох місяців.

Як вказує позивач, після повідомлення про припинення дії вказаного договору відповідач жодного разу не звертався із запереченнями стосовно непогодження про припинення договірних відносин з Міноборони, проте і надалі після припинення дії договору безпідставно продовжує користуватися торговельним місцем, чим порушує права Міністерства та Концерну Військторгсервіс в особі філії ОУВТ. Натомість, як зазначає позивач, відповідачу надавалось право врегулювати договірні відносини з Міністерством оборони України шляхом укладання договору (у новій редакції) з Міноборони, від імені якого діє Концерн в особі філії, проте відповідач таким правом не скористався.

Так, позивач зауважує, що враховуючи те, що саме Міністерство оборони України є особою, яка до 2099 року є володільцем, розпорядником та користувачем 50-ма торговельними місцями (у томі числі № 4964), Міноборони надало повноваження та свою згоду Концерну Військторгсервіс в особі начальника філії укладати договори про надання права платного користування торговельними місцями, задля отримання відповідного прибутку у визначеному у договорі розмірі, а саме не менше ніж 16925,40 грн. (з ПДВ) в місяць.

Однак, за ствердженнями позивача, останній не може належним чином самостійно реалізувати належне йому право, а також не має можливості передати вказане торговельне місце в користування іншій особі з метою отримання прибутку, так як відповідач та треті особи чинять перешкоди у користуванні та відмовляється його звільнити, чим систематично завдає збитки у вигляді упущеної вигоди Міністерству оборони України щомісячно у розмірі 16925,40 грн.

Таким чином, позивач вказує, що систематичне вчинення неправомірних дій, перешкоджання Міністерству оборони України в особі Концерну Військторгсервіс у здійсненні господарської діяльності, призводить до нанесення значних збитків господарській діяльності державного господарського об`єднання та державі в цілому.

Відповідач, не погодившись з позовом, зазначив, що позовні вимоги не обґрунтованими, оскільки не доведено право позивача на звернення до суду з цим позовом та не доведено порушення прав позивача.

Третя особа у письмових поясненнях підтримала позов повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

21.02.2000 р. між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Промтоварний ринок укладено договір № 181/9-83р, відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого Міністерство дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264661 (двісті шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят одна) гривня, що розташована на території військового містечка № НОМЕР_2 , Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_3 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. Рада приймає земельну ділянку площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га), що розташована на території військового містечка № НОМЕР_2 , Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_3 , для передачі у встановленому законодавством порядку у постійне користування ринку.

В п. 2.1. договору від 21.02.2000 р. передбачено, що представники сторін після підписання даного договору здійснюють прийом-передачу земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га), що розташована на території військового містечка № НОМЕР_2 , Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_3 , про що складається відповідний акт (додаток № 2).

Згідно п. 3.1. договору від 21.02.2000 р. Міністерство має право протягом 99 (дев`яноста дев`яти) років з дня підписання даного договору безкоштовного користування на власний розсуд 50 (п`ятдесятьма) місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території ринку по вулиці Рожевій та розташованих на даних місцях вказаних контейнерів, а ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечувати вільний доступ до вказаних контейнерів.

25.04.2000 р. Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Промтоварний ринок підписано акт прийому-передачі земельної ділянки з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком, розташованої на території військової частини А-4139 в Одеському гарнізоні на сьомому кілометрі Овідіопольської дороги.

Як встановлено судом, 27.11.2008 р. Міністерство оборони України (довіритель) та Державне підприємство Міністерства оборони України Південь (повірений) укладено договір доручення, за умовами п. 1.1. якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства оборони України юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Позов ґрунтується на тому, що згідно п. 6.4 Договору №ВКС-1252 від 01.08.2018, дія договору припиняється у випадках: - закінчення терміну на який він був укладений; - за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці. Тому, посилаючись на ст. 525, 651 ЦК та ст. 188 ГК Позивач вважає що Сторони фактично встановили односторонню відмову від договору, однак випадків в яких будь-яка із сторін може відмовитися від укладеного договору його умовами не визначено, а отже таке право має кожна із Сторін договору та у будь-якому випадку, як це визначено умовами самого договору, у тому числі у випадку не можливості отримання однією із сторін того, на що вона розраховувала при укладенні цього договору.

Так, у зв`язку з підвищенням вартості за користування торговельним місцем, філія "ОУВТ" яка діє від імені та в інтересах МО України, інформувала відповідача про необхідність приведення договірних відносин у відповідності до вимог, що підтверджується направленим листом від 29.03.2018 №406/38.

У зв`язку з відсутністю у відповідача бажання співпрацювати з Міністерством оборони на запропонованих умовах, листом від 04.06.2018 №747-39 ФОН Лазор О.А. повідомлено про припинення з 06.08.2018 року дії Договору № ВКС-1252 від 01.08.2016 року в порядку п. 7.3 за ініціативою Міністерства оборони України.

Однак, як зазначено в позові та підтверджено третьою особою у письмових поясненнях, Концерн "Військторгсервіс" не може належним чином виконувати договірні зобов`язання, у зв`язку з чиненням Відповідачем та іншими особами, які зазначають що діють від імені та в інтересах відповідача, перешкод у користуванні торговельним місцем №4964, незважаючи на те. що вказані особи не перебувають у договірних відносинах з Міністерством оборони, однак безпідставно користуються зазначеним торговельним місцем.

Тому, Позивач просить суд: зобов`язати фізичну особу-підприємця Лазор Олену Анатоліївну та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №4964 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Як було зазначено, за приписами п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, Господарський суд Одеської області 01.07.2019 року зупинив провадження по цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 916/1684/18 об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

Тому, суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Верховного суду від 05.07.2019 року по справі № 916/1684/18 у подібних правовідносинах за позовом Міністерства до ФОП Котова С.М. про зобов`язання відповідача та будь-яких інших осіб усунути перешкоди в користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця. У вказаній Постанові, зокрема, зазначено,що:

„6.2.1. У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

6.2.2. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

6.2.3. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

6.2.4. Відповідно до частини першої статті 759 та статті 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

6.2.5. Касаційний господарський суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за своєю правовою природою укладені між сторонами Договори № ВКС-1463 і № ВКС-1420 є договорами найму (оренди) майна, що випливає зі змісту положень послідовно укладених трьохстороннього договору від 21.02.2000 № 181/9-83р, договору доручення від 14.06.2016 № 1, якими опосередковано набуття позивачем майнового права користування асфальтованим майданчиком із розміщеними на ньому 50 торговельними місцями, та Договорів № ВКС-1463 і № ВКС-1420, за умовами яких ФОП Котов С.М. набув право платного користування місцями для встановлення контейнерів.

6.2.6. Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

6.2.7. Згідно з частинами першою і другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

6.2.8. Відповідно до частин першої і четвертої статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

6.2.9. Згідно з частинами першою і третьою статті 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

6.2.10. З огляду на наведене Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

6.2.11. Попередніми судовими інстанціями встановлено, що пунктами 7.3 укладених Договорів № ВКС-1463 і № ВКС-1420 сторони визначили випадки припинення дії цих договорів: закінчення терміну, на який їх укладено, та за ініціативою однієї із сторін (сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці).

Водночас зазначений пункт 7.3 Договорів № ВКС-1463 і № ВКС-1420 не містить ані підстав розірвання договору чи припинення ним дії (за виключенням закінчення строку, на який він був укладений), ані посилання на можливість вчинення певних дій в односторонньому порядку, ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 ГК України.

У свою чергу, ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків, як дострокове припинення дії договору.

Із встановлених судами обставин вбачається, що ФОП Котов С.М. у відповідь на ініціативу Міністерства щодо припинення дії договорів згоди на це не надавав, а Міністерство з приводу розірвання згаданих договорів (припинення ними дії) у визначеному законом порядку до суду не зверталося.

6.2.12. За таких обставин Касаційний господарський суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що Договори № ВКС-1463 і № ВКС-1420 як на час розгляду справи судом першої інстанції, так і на час апеляційного перегляду справи не були припиненими в зв`язку з їх розірванням в односторонньому порядку за ініціативою Міністерства відповідно до пунктів 7.3 цих Договорів.
6.2.13. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено і в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 зі справи № 6-92цс15.

6.2.14. Оскільки Договори № ВКС-1463 і № ВКС-1420 на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не були припиненими у зв`язку з їх розірванням в односторонньому порядку з ініціативи Міністерства, тобто згідно з пунктами 7.1 цих Договорів останні були чинними до 31.05.2019 включно, і між сторонами існували договірні правовідносини, то це виключало можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права у вигляді усунення перешкод у здійсненні Міністерством права користування згаданими торговельними місцями.

6.2.15. При цьому Міністерство в позовних заявах просить суд зобов`язати відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди в користуванні торговельними місцями шляхом їх звільнення від розміщених на них 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу).

З цього приводу суди попередніх інстанцій також правильно зазначили, що така позовна вимога поширена на осіб, яких не визначено, не конкретизовано та яких не зазначено позивачем як відповідачів за його позовом, що не відповідає положенням чинного ГПК України, а тому позов у цій частині не є належним та ефективним способом захисту прав Міністерства.

Отже, враховуючи наведену правову позицію Верховного суду у подібних правовідносинах, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити, приймаючи до уваги, що на момент звернення позивача з позовом по цій справі дія, укладеного з ФОП Лазор Оленою Анатоліївною договору № ВКС-1252 від 01.08.2016 р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів не було припинено у зв`язку з розірванням цього договору в односторонньому порядку за ініціативою Міністерства, відповідно до пункту 7.3 Договору і відповідач користувався місцем на підставі належних правовстановлюючих документів.
Тобто, на момент звернення позивача з позовною заявою по цій справі права Міністерства оборони України ніяким чином не були порушені, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що на момент вирішення спору по цій справі, вищевказаний договір припинив свою дію з 31.05.2019 року, згідно п. 7.1. договору, у зв`язку із закінченням строку на який цей договір його було укладено. Однак, позов заявлено з інших підстав, які на думку позивача існували під час звернення до суду з позовною заявою, а саме з підстав розірвання Міністерством оборони України договору № ВКС-1252 від 01.08.2016р. в односторонньому порядку.

Під час розгляду справи по суті позивач не змінював і не мав можливості змінити підстави позову, що не обмежує його права на звернення до суду з іншим позовом та з інших підстав, а саме, з підстав закінчення строку дії договору на який його було укладено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з покладенням на позивача витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України
та може бути оскаржено в порядку ст.ст.253-259 ГПК України .
Повне рішення складено 30 серпня 2019 р.

Суддя О.А. Демешин