ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року Справа № 924/173/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Гладка Л.

за участю представників сторін:

позивача: Матущак В.І.,

відповідач Мазуркевич О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 травня 2019 р. (ухваленого суддею М.В. Музика, повний текст складено 20 травня 2019 року ) у справі № 924/173/19

за позовом Державного підприємства "Славутське лісове господарство"

до Фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни

про визнання недійсним платіжного доручення №2822 від 28.02.2018 року; визнання недійсним платіжного доручення №1826 від 19.01.2018 року; стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 149 529,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

ДП «Славутське лісове господарство» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області з позовом до ФОП Ковальчук Л.В. (надалі - відповідач), у якому просить визнати недійсними платіжні доручення №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року, а також стягнути з відповідача 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17.05.19 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП Ковальчук Лесі Володимирівни на користь ДП «Славутське лісове господарство» 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів. В позові про визнання недійсними платіжних доручень №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3757,07 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що платіжне доручення не може бути підставою виникнення цивільних прав та/чи обов`язків, тому не містить ознак правочину. А тому, відсутні підстави для визнання недійсними платіжних доручень №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року, оскільки вони не є правовою підставою для перерахування відповідачу сум коштів в розмірі 99115,00 грн. та 99500,00 грн.

Надані відповідачем накладні №17 від 28.12.2017 року та 321 від 29.12.2017 року, на переконання суду першої інстанції, не можуть вважатися правовою підставою для перерахування ФОП Ковальчук Л.В. коштів відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень, оскільки в останніх зазначено підставою такого перерахування оплату матеріалів/будматеріалів, хоча ФОП Ковальчук Л.В. не займалась відпуском будматеріалів, про що зазначено відповідачем у відзиві на позов. Зокрема, у випадку підтвердження дійсної поставки товарів за накладними та відсутності їх оплати з боку позивача відповідач вправі вимагати проведення такої оплати саме за поставлений ним товар.

З вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що між сторонами відсутні господарські зобов`язання або укладені конклюдентні договори, у зв`язку з чим набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Оскільки, відповідачем в добровільному порядку повернуто позивачу 342366,00 грн. із перерахованої суми в розмірі 491895,00 грн., до стягнення з ФОП Ковальчук Л.В. підлягає 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції вказав, що перерахування позивачем відповідачу коштів відбулося протягом грудня 2017 року - лютого 2018 року, з чого трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплив.

Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки, позивачем заявлено три позовні вимоги, в задоволенні двох з яких судом відмовлено, а тому, судові витрати за правничу допомогу понесені позивачем, слід покласти на відповідача в розмірі 2/3 від заявленої суми.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 17.05.19 року в частині задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду.

Стверджує, що 149529 грн. є вартістю отриманого позивачем товару, що підтверджено бухгалтерськими документами та не може вважатися сумою безпідставно перерахованих коштів відповідачу.

Вважає, що судом першої інстанції не надано правова оцінка доказам, а саме: накладним на отримання позивачем товарів № 17 від 28.12.17 р., № 21 від 29.12.17 р. на загальну суму 149529 грн.

Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами укладено договір поставки в спрощений спосіб, спірні кошти сплачені позивачем на виконання умов цього договору. Накладні на отримання товару не оскаржувались, а тому, спірні кошти набуті за наявності правової підстави для стягнення яких не можуть застосовуватися положення ст. 1212 ЦК України.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо не застосування строків позовної давності, адже до договірних відносин купівлі-продажу товару з вимогами, пов`язаними з недоліками проданого товару (ст. 681 ЦК України), застосовується строк позовної давності один рік.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що будь-які договори між позивачем та відповідачем не укладались, господарських операцій не проводились, матеріали не отримувались, тобто відсутні правові підстави для виникнення цивільних прав та обов`язків. Оримання товарно-матеріальних цінностей на суму спірних коштів, не відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину; договір в письмовій формі не укладався; позивач товар від позивача не отримував, довіреність на отримання товару не видавав.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «Славутський лісгосп» перераховано ФОП Ковальчук Л.В. грошові кошти на загальну суму 491895,00 грн., що підтверджується платіжним доручення №2822 від 28.02.2018 року на суму 99115,00 грн. із призначенням платежу «за будматеріали згідно рахунку №42 від 02.02.2018 року»; платіжним доручення №1826 від 19.01.2018 року на суму 99500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року»; платіжним доручення №1817 від 12.01.2018 року на суму 99780,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року»; платіжним доручення №1802 від 28.12.2017 року на суму 95000,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року»; платіжним доручення №1780 від 26.12.2017 року 98500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року».

В подальшому відповідач повернув позивачу кошти на загальну суму 342366,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами №@2PL231102 від 01.08.2018 року на суму 52866,00 грн., №@2PL199267 від 17.07.2018 року на суму 51500,00 грн., №@2PL128770 від 21.06.2018 року на суму 238000,00 грн.

Управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Хмельницькій області проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства «Славутське лісове господарство» за період з 01.01.2016 року по завершений місяць 2018 року. За результати ревізії комісією складено акт №07-08/2 від 08.01.2019 року.

Під час ревізії встановлено, що по бухгалтерському обліку ДП «Славутське лісове господарство» в журналі-ордері №9-1 станом на 01.10.2018 року на рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками та підрядниками» обліковується дебіторська заборгованість в сумі 10151984,74 грн., яка є довготривалою по 9-ти контрагентах. Вказана заборгованість виникла в періоді з 01.01.2017 року по 30.09.2018 року внаслідок перерахування контрагентам, без укладення договорів, коштів та відображення по бухгалтерському обліку одержання товарів, робіт та послуг, в тому числі, ФОП Ковальчук Л.В. на суму 149529,00 грн.

За наслідками звернення директора позивача до першого заступника прокурора Шепетівської міської прокуратури з повідомленням про безпідставне перерахування ДП «Славутське лісове господарство» коштів суб`єктам підприємницької діяльності, зокрема, ФОП Ковальчук Л.В. , Шепетівською місцевою прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за попередньою змовою групою осіб

Спеціально створеною ДП «Славутське лісове господарство» комісією проведено внутрішню перевірку підприємства щодо доцільності та правильності списання та використання матеріальних цінностей, використання грошових коштів та звірки розрахунків з окремими суб`єктами підприємницької діяльності, за результатами якої складено акт від 21.09.2018 року (а.с. 56-57).

Під час перевірки, комісією виявлено безпідставне перерахування коштів, в тому числі, ФОП Ковальчук Л.В. на загальну суму 491895,00 грн., з яких ФОП Ковальчук Л.В. повернуто позивачу - 342366,00 грн.

17.01.2019 року позивач надіслав відповідачу претензію №26 від 16.01.2019 року з вимогою повернути безпідставно перераховані кошти в розмірі 149529,00 грн. в термін 7 робочих днів з моменту отримання даної претензії (а.с. 58).

Однак, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідач стверджує, що грошові кошти в сумі 149529,00 грн. є платою за поставлений товар ФОП Ковальчук Л.В. ДП «Славутське лісове господарство» в сумі 98500,00 грн. та 51029,00 грн., що підтверджується копіями накладних №17 від 28.12.2017 року та №21 від 29.12.2017 року (а.с. 92-93).

Предметом розгляду по даній справі є визнання недійсними платіжних доручень №2822 від 28.02.2018 року та №1826 від 19.01.2018 року та стягнення з ФОП Ковальчук Л.В. на користь ДП «Славутське лісове господарство» 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини;

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, суд звертає увагу на те, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, правочин, який зумовлює виникнення прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1. ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Такі права й обов`язки реалізуються в межах цивільних правовідносин і вони є, відповідно, його складовими елементами. Не можуть розглядатися як правочини факти, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Пункт 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» визначає, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Згідно ст. 22 вказаного закону платіжне доручення є розрахунковим документом, за допомогою якого здійснюється ініціювання грошового переказу.

В свою чергу, стаття 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» роз`яснює, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Враховуючи наведене, колегія суддів звертає увагу на те, що платіжне доручення є документом, який підтверджує факт виконання банком вимоги клієнта по здійсненню перерахунку коштів з рахунку клієнта на рахунок отримувача. Безпосередньо платіжне доручення не може бути підставою виникнення цивільних прав та/чи обов`язків, оскільки не містить ознак правочину, а відтак не може бути визнано недійсним.

У зв`язку з чим, апеляційний суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав шляхом подання позову про визнання недійсними платіжних доручень № 2822 від 28.02.2018 року та № 1826 від 19.01.2018 року, оскільки останні не спрямовані на встановлення, зміну чи припинення правовідносин, не є правовою підставою для перерахування відповідачу сум коштів в розмірі 99115,00 грн. та 99500,00 грн., у зв`язку з чим не можуть бути предметом оскарження в судовому порядку. А тому, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в частині позовних вимог про визнання недійсними платіжних доручень.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань ( кондикційне зобов`язання) виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перерахував відповідачу 491895,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2822 від 28.02.2018 року на суму 99115,00 грн. із призначенням платежу «за будматеріали згідно рахунку № 42 від 02.02.2018 року»; № 1826 від 19.01.2018 року на суму 99500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку № 2 від 05.01.2018 року»; № 1817 від 12.01.2018 року на суму 99780,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку №2 від 05.01.2018 року»; № 1802 від 28.12.2017 року на суму 95000,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року»; № 1780 від 26.12.2017 року 98500,00 грн. із призначенням платежу «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 року».

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що між сторонами існували договірні відносини, виходячи з наступного.

Частина коштів, сплачених платіжними дорученнями № 2822 від 28.02.18, № 1826 від 19.01.18, № 1817 від 12.01.18, та частково №1802 від 28.12.17 на суму 43971 грн. були повернуті відповідачем позивачу (доказом є меморіальні ордери (а.с. 13-15)), що свідчить про відсутність будь-яких укладених правочинів між сторонами, в т.ч. і у спрощений спосіб.

В матеріалах справи відсутні рахунки № 42 від 20.02.2018 року, № 2 від 05.01.2018 року та б/н від 21.12.2017 року, які зазначені платіжних дорученях як підстава платежу.

Відповідач наполягає на тому, то перераховані позивачем кошти у сумі 149 529 грн. є оплатою за отримані згідно накладних № 17 від 28.12.17р. та № 21 від 29.12.17р. товарів (а.с. 92-93).

Накладні №17 від 28.12.2017 року та №321 від 29.12.2017 року, які надані суду, як доказ поставки відповідачем позивачу товару та існування договірних відносин між сторонами, не є належним доказом у даній справі, виходячи з наступного.

Дані документи надані суду в копіях, належним чином не засвідчених, що виключає можливість вважати їх достеменними, та оцінювати як докази.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи для надання їх юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа, код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та віртісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинних документів.

Пунктом 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Аналізуючи норми чинного законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що підпис уповноваженої особи на первинних документах є обов`язковим реквізитом, який надає документу чинності, створює відповідні права і обов`язки особам, які його підписали, підтверджують правдивість та реальність господарської операції.

Долучені відповідачем копії накладних містять підписи осіб в графах "Одержав" та "Відпустив" без зазначення прізвища осіб, що вчинили підпис, а тому ідентифікувати осіб, які складали дані документи не вбачається за можливе, у зв`язку з чим вказані накладні не можуть вважатися належними доказами, що підтверджують поставку технічних пристрої від відповідача позивачу.

Оцінюючи платіжні доручення № 1802 від 28.12.2017 та № 1780 від 26.12.2017 (а.с. 19-20), які, за твердженням відповідача, слід вважати доказами оплати за одержаний від ФОП Ковальчук Л.В. товар, то суд звертає увагу на наступне. В графі призначення платеж даних платіжних доручень зазначено: «за матеріали згідно рахунку б/н від 21.12.2017 р. без ПДВ пров. проц. закуп. не передбачено». При цьому відповідач вказує, що рахунок виставлявся позивачу та надає його копію до матеріалів справи (а.с. 96).

Даний рахунок міститься в матеріалах справи на аркуші 96 та наданий суду в копії, належним чином не засвідченій, що виключає можливість вважати його достеменним, та оцінювати як доказ. Разом з тим, суд вказує, що копія такого рахунку містить дані щодо постачальника - Ковальчук Л.В. , одержувача - ДП Славутське лісове господарство, підпис в графі "Виписав" особи, прізвище якої не зазначено, та дату "Від 21.12.2018 ", що суперечить твердженню відповідача про можливість здійснення перерахунку коштів на підставі даного рахунку платіжними дорученнями від 28.12.2017 та 26.12.2017.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що надані відповідачем копії накладних та рахунку є не можуть бути доказами господарських відносин та операцій між сторонами у справі.

Відсутність господарських зобов`язань, які б виникали з правочинів чи інших передбачених законом актів, як на час перерахунку коштів так і на час розгляду справи, свідчить про безпідставність утримання коштів в сумі 149529 грн. відповідачем, та в силу ст. 1212 ЦК України, підлягає поверненню позивачу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 149529,00 грн. безпідставно отриманих коштів є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, початок перебігу строку позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перерахував відповідачу кошти протягом грудня 2017 року - лютого 2018 року, а тому, трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплив.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача щодо річного строку позовної давності, оскільки, предмет спору не стосується недоліків проданого товару.

Враховуючи вимоги ст.ст. 123, 126 ГПК України та прийняття судом рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується розрахунком суду першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовують висновку суду першої інстанції, а тому, не є підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ковальчук Лесі Володимирівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 травня 2019 р. у справі № 924/173/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 17 травня 2019 р. у справі № 924/173/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/173/19 повернути господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "22" серпня 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.