У Х В А Л А

19 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/4319/18

Провадження № 12-123гс19

Велика Палата
Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Рогач Л. І.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної
С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд
Великої Палати Верховного Суду справи № 904/4319/18 за
позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі – ДК «Газ України») до Публічного акціонерного
товариства «Дніпрогаз» (далі – ПАТ «Дніпрогаз») про стягнення 9 572 278,32
грн інфляційних втрат та 2 678 604,54 грн 3% річних за касаційною скаргою ПАТ
«Дніпрогаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської
області від 12 грудня 2018 року (суддя Бондарєв Е.М.) та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19 березня
2019 року (судді Чус О.В., Кузнецова В.О. Вечірко І.О.) і

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ДК «Газ України» звернулася до
Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПАТ «Дніпрогаз» про
стягнення 12 250 882,86 грн, з яких: 9 572 278,32 грн інфляційних втрат за період з 1 вересня
2015 року по 30 квітня 2018 року та 2 678 604,54 грн відсотків річних
за період з 21 вересня 2015 року по 21 вересня 2018 року, нарахованих
на суму основного боргу за договором поставки природного газу від 20 грудня
2010 року.

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від
12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного
господарського суду від 19 березня 2019 року, позов ДК «Газ України»
задовольнив у повному обсязі.

У квітні 2019 року ПАТ «Дніпрогаз», яке відповідно
до статті 5 Закону України «Про
акціонерні товариства» змінило тип та назву товариства на Акціонерне
товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз», звернулося до
Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою,
в якій просило судові рішення у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог касаційної скарги заявник
посилається на неправильне застосування судами попередніх норм матеріального
права, зокрема статей 525, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та статей 193, 216 Господарського кодексу України (далі – ГК України), порушення норм процесуального права, зокрема статей 78, 121 Господарського процесуального
кодексу України (далі – ГПК України) в редакції, чинній до 15 грудня
2017 року.

За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій не
врахували, що, уклавши мирову угоду, сторони змінили матеріально-правові
відносини, зокрема порядок та строки сплати вже існуючого основного боргу,
розстрочили його погашення, відповідач належним чином виконує умови зазначеної
мирової угоди, його зобов`язання як боржника щодо сплати основного боргу за
договором поставки природного газу від 20 грудня 2010 року у вересні 2015
року - вересні 2018 року не є простроченими та відповідно відсутні підстави для
нарахування за цей період інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Суди не взяли до уваги правову позицію, викладену Вищим
господарським судом України в постанові від 5 жовтня 2017 року у справі № 904/8688/16
та Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 3-127г15;
не взяли до уваги спеціальні норми Закону України «Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу» № 2711-IV (далі –
Закону
№ 2711-IV), чинні станом на момент укладення сторонами мирової угоди, та залишили
поза увагою, те, що мирову угоду уклали у відповідності до положень Закону № 2711-IV про реструктуризацію
заборгованості, яка не підлягає індексації та на яку не нараховується пеня,
штрафні та інші фінансові санкції, не взяли до уваги правову позицію щодо
застосування Закону №
2711-IV, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду
від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Касаційний
господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 6 травня
2019 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ
«Дніпрогаз» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від
12 грудня 2018 року та постанову Центрального апеляційного
господарського суду від 19 березня 2019 року та призначив справу до
розгляду.

ДК «Газ України» подала до Касаційного господарського
суду у складі Верховного Суду клопотання про передачу справи № 904/4319/18 на
розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п’ятої статті 302 ГПК України, оскільки, на думку скаржника, справа містить виключну правову проблему
і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної
правозастосовчої практики щодо визначення правової природи мирової угоди,
укладеної в судовому процесі сторонами судової справи на стадії виконання
судового рішення та щодо можливості застосування частини другої статті 625 ЦК України у разі укладення сторонами судової справи такої мирової угоди.

За твердженням позивача правова проблема полягає у тому,
що суди по-різному визначають правову природу мирової угоди, укладеної в
судовому процесі за положеннями ГПК України, та наслідки укладення такої мирової угоди для сторін: в одних випадках
суди тлумачать мирову угоду як цивільний договір, укладений за взаємною згодою
сторін та який змінює умови основного договору, а в інших - як процесуальний
акт, що змінює лише порядок та спосіб виконання судового рішення та базується
на взаємних поступках сторін справи, а не на інтересах сторін, як це
відбувається у цивільно-правових відносинах, отже такий акт не може вважатися
правочином.

Ухвалою від
23 липня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду справу
№ 904/4319/18 разом із касаційною скаргою передав на розгляд Великої
Палати Верховного Суду.

Мотивуючи ухвалу, Касаційний
господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що аналіз судової практики
свідчить про те, що суди по-різному підходять до вирішення питання, чи є мирова
угода, укладена сторонами у справі в судовому процесі на стадії виконання
судового рішення, підставою зміни строків виконання основного договору та чи
покладаються на боржника наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені
частиною другою статті 625 ЦК України, у разі належного виконання ним умов мирової угоди (з
дотриманням встановленого сторонами у мировій угоді графіку погашення
заборгованості).

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду послався
на правові висновки, викладені у постановах:

- від 4 липня 2011 року у справі № 13/210/10 та від 9
листопада 2016 року у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011), у яких Верховний Суд України дійшов
висновків про те, що положення статті 625 ЦК України підлягають застосуванню до аналогічних правовідносин, оскільки
передбачені цією статтею наслідки прострочення боржником грошового
зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох
процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові;

-  від 20 листопада 2018 року у справі № 908/251/18, у якій Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що мирова угода, укладена сторонами у справі на стадії виконання судового рішення, відповідає вимогам договору про реструктуризацію, оскільки в частині узгодження уповноваженими представниками сторін забезпечує належне волевиявлення, спрямоване на реструктуризацію заборгованості згідно із Законом України «Про деякі питання сплати заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» N 3319-VI (далі – Закону N 3319-VI), а з урахуванням її затвердження судом в порядку статті 121 ГПК України (у редакції, чинній на дату затвердження мирової угоди), забезпечує виконання судового рішення в межах такої реструктуризації. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цьому випадку мирова угода не є новацією, проте з урахуванням реструктуризації заборгованості в порядку пункту 2.6. Закону N 3319-VI вона мала своїм наслідком зміну строку відповідно до частини першої статті 651 та статті 654 ЦК України;

-  від 11 червня 2019 року у справі № 904/8731/17, у
якій Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав про те, що,
уклавши мирову угоду, сторони фактично розстрочили сплату заборгованості за
договором поставки природного газу, встановлену судовим рішенням в іншій
справі, до складу якої входила і сума основного боргу за договором, та
встановили інший порядок та строки розрахунків за договором поставки природного
газу. Тобто за умовами мирової угоди сторони за взаємною згодою змінили та
визначили інші строки сплати основного боргу. При цьому, врахувавши, що
визначений в мировій угоді порядок розрахунків відповідач не порушує, Верховний
Суд погодився з судами попередніх інстанцій про те, що зобов`язання відповідача
(боржника) щодо сплати основного боргу за договором поставки природного газу не
є простроченим, що виключає підстави для нарахування та стягнення за заявлений
період (після ухвалення судового рішення в іншій справі про стягнення основного
боргу) індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України;

-  від 15 травня 2018 року у
справі № 921/412/17-г/7, у якій Касаційний господарський суд у складі
Верховного Суду зазначив про те, що мирова угода на стадії виконання судового
рішення не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні, а є
процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання
судового рішення. При цьому, суд, врахувавши, що умови укладеної сторонами у
справі мирової угоди передбачали обов`язок боржника сплачувати інфляційні
нарахування на визначену в угоді суму основного боргу, дійшов висновку про
наявність підстав для стягнення нарахувань за частиною другою статті 625 ЦК України.

Наведене, на думку колегії суддів
Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду,  свідчить про те, що
суди по-різному розуміють як правову природу мирової угоди, укладеної сторонами
судових справ в судовому процесі на стадії виконання судового рішення, так і
мету та наслідки її укладення для сторін, а також по-різному тлумачать
подібність правовідносини сторін щодо стягнення сум, передбачених частиною
другою статті 625 ЦК України, у разі наявності ухвали суду про розстрочення (відстрочення) виконання
судового рішення та у разі наявності укладеної сторонами на стадії виконання
судового рішення у справі мирової угоди, у зв`язку з чим неоднаково
застосовують до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України.

Відтак, Касаційний господарський суд у складі Верховного
Суду дійшов висновку, що справа містить виключну правову проблему, яка потребує
вирішення для розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Однак Велика Палата
Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на розгляд згідно з
частиною п'ятою статті 302 ГПК
України з огляду на таке.

Підстава для
передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду,
визначена частиною п’ятої статті 302 ГПК України, передбачає наявність
виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми
необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої
практики.

Лише за наявності
таких умов справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із частиною
першою статті 303 ГПК
України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати
або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або
за клопотанням учасника справи.

Виключна правова
проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі,
а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з
урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Дотримання принципу
правової визначеності ЄСПЛ пов'язує із забезпеченням єдності судової практики.
Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити
динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення
перепон під час проведення реформ або запровадження покращень. Разом з тим
наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці,
неспроможність правової системи держави подолати їх усе ж таки призводить до
порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того,
чи наявність протилежних судових рішень у подібних справах суперечить принципу
правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод, враховується: 1) чи наявні «глибокі
та довгострокові розходження» у відповідній судовій практиці національних
судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких
розбіжностей та 3) чи були такі механізми запровадження і, якщо так, то чи були
вони ефективні.

Разом з тим, в
ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не викладено
правову проблему, яку містить ця справа саме у правозастосуванні, не
обґрунтовано, в чому вбачається складність застосування відповідних положень
законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність поставлених судом
правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми
існуючими процесуальними механізмами.

Судом касаційної
інстанції у господарських справах відповідно до статті 286 ГПК України є
Верховний Суд, у складі якого, за змістом статей 36, 37 Закону України «Про судоустрій
і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, діє, зокрема,
Касаційний господарський суд. Переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та
на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність
застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Зі змісту касаційної
скарги вбачається, що заявник оскаржує судові рішення з підстав неправильного
застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема
статей 525, 526, 530, 610, 611, 625 ЦК України та статей 193, 216 ГК України, порушення норм процесуального права, зокрема статей 78, 121 ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, положень Закону № 2711-IV, а також з підстав неврахування судами правових позицій, викладених
Вищим господарським судом України та Верховним Судом України.

Питання щодо
правильності застосування норм матеріального та процесуального права щодо
можливості застосування до боржника наслідків порушення грошового зобов’язання,
передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у випадку наявності
затвердженої судом мирової угоди, якою сторони змінили порядок сплати основного
боргу та розстрочили його виконання вирішується касаційним судом під час
розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.

Крім того, аналіз судової
практики свідчить про те, що Касаційний господарський суд у складі Верховного
Суду неодноразово розглядав аналогічні справи за позовом  ДК «Газ України» та із
застосуванням положень Закону № 2711-IV про реструктуризацію заборгованості
суб’єктів господарювання за природний газ та електричну енергію, яка утворилась
станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності Законом № 2711-IV.

Таким чином, на
розгляд Великої Палати Верховного Суду у цій справі як виключну правову
проблему передані питання, які можуть бути вирішені Касаційним господарським
судом у складі Верховного Суду як належним судом із застосуванням існуючих
процесуальних механізмів подолання суперечливих позицій суду.

Відповідно до
частини шостої статті 303 ГПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде
висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа
повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для
розгляду, про що постановляється ухвала.

Керуючись статтею
303 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л
А :

Справу № 904/4319/18 за позовом Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Публічного
акціонерного товариства «Дніпрогаз» про стягнення 9 572 278,32 грн
інфляційних втрат та 2 678 604,54 грн 3% річних за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» на рішення Господарського
суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2018 року та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19 березня
2019 року повернути відповідній колегії Касаційного господарського
суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й
оскарженню не підлягає.

Суддя доповідач

Л. І. Рогач

Судді:

Н. О.
Антонюк

Ж. М. Єленіна

Т. О. Анцупова

О. С. Золотніков

С. В. Бакуліна

О. Р. Кібенко

В. В.
Британчук

Л. М.
Лобойко

Ю. Л. Власов

Н. П. Лященко

М. І. Гриців

О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима

О. М. Ситнік

В. І.
Данішевська

О. С. Ткачук

В. Ю. Уркевич