ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" серпня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1018/19

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" (вул. Фонтанська дорога, б. 49/1, м. Одеса, 65049; )

До відповідача: Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (Овідіопольська дорога, б. 3, м. Одеса, 65036; )

про визнання недійсним одностороннього правочину

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Потребенко О.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Тащі М.М. - на підставі ордеру серії ОД № 090440 від 09.04.2019 р.;

Від відповідача: Десятник С.М. - на підставі довіреності № 04/302 від 24.06.2019 р.; ОСОБА_1 В ОСОБА_2 на підставі ордеру серії ОД № 430805 від 12.08.2019р.

Суть спору: Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) "Олімп.Комсервіс.Плюс", звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення про визнання недійсним правочину про розірвання в односторонньому порядку договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25 квітня 2019 р., прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/1018/19 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24 червня 2018 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі № 916/1018/19 на тридцять днів.

02 липня 2019р. до Господарського суду Одеської області від Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення надійшла зустрічна позовна заява до ТОВ "Олімп.Комсервіс.Плюс" про розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р., укладеного між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення та ТОВ "Олімп.Комсервіс.Плюс".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08 липня 2019р. прийнято зустрічну позовну заяву Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства до спільного розгляду з первісним позовом. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства в одне провадження з первісним позовом у справі №916/1018/19 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25 липня 2019 р. закрито підготовче провадження у справі №916/1018/19 та призначено справу до судового розгляду по суті. 13 серпня 2019р. у судовому засіданні оголошувалась перерва до 19.08.2019р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19 серпня 2019 р. залишено зустрічну позовну заяву Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення до ТОВ "Олімп.Комсервіс.Плюс" про розірвання договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р., укладеного між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення та ТОВ "Олімп.Комсервіс.Плюс" - без розгляду.

Представник позивача позовні вимоги підтримує, наполягає на задоволенні позову з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні по розгляду справи по суті проти позову заперечував, просить суд відмовити у позові. Відзиву у встановлений судом строк до матеріалів справи не надав.

При цьому, суд зауважує, що наданий до матеріалів справи 19.08.2019р. відзив Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення у судовому засіданні по розгляду справи по суті, до уваги судом не приймається, оскільки, подано даний відзив з порушенням вимог ч.8 ст. 165 ГПК України без заяви про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

Крім того, відповідно до ст.207 ГПК України після відкриття судового засідання щодо розгляду справи по суті головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач у справі зазначив, що ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» (Виконавець) веде свою господарську діяльність з обслуговування житлових будинків та нежитлових приміщень на території Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (Замовник) на підставі Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. (далі-Договір).

У січні 2019р. ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» було отримано лист Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства (вих.№19/23 від 17.01.2019р.) про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. на підставі п. 6.5. Договору, з 23.04.2019р. На даний лист позивачем була надана відповідь (вих.№01/02 від 04.02.2019р.) щодо неможливості розірвання договору у односторонньому порядку у зв`язку з відсутністю об`єктивних підстав для його розірвання.

В подальшому, позивачем було повторно отримано лист Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення №04/97 від 18.02.2019р. про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. на підставі п. 6.5 Договору, із зазначенням дати розірвання Договору - з 17.04.2019р. На цей лист позивачем також було надано відповідь, у якій зазначено про те, що ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» не вважає лист № 19/23 від 17.01.2019 р. та лист № 04/97 від 18.02.2019 р. повідомленнями про розірвання договору в односторонньому порядку, адже, відповідно до п. 6.5 Договору Замовник може розірвати договір по причинам, вказаним у п. 2.1.3. Договору. Відповідно ж до п.2.1.3 Договору Замовник має право відмовитись в односторонньому порядку повністю від послуг Виконавця в разі невиконання або не належного виконання ним робіт і зобов`язань, зазначених у Договорі, обґрунтувавши причини такої відмови та попередивши Виконавця не менш, ніж за три місяці.

Позивач вказує, що у зазначених листах Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення немає жодного обґрунтування, що підтверджує фактичними даними та/або документами підстави розірвання Договору, що, у свою чергу, унеможливлює розірвання Договору в односторонньому порядку.

Позивач також зазначив, що відповідно до Додаткової угоди № 2 до Договору сторони домовилися викласти у новій редакції п.п.6.2 та 6.3 Договору: а саме: « п.6.2. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання цього договору допускаються виключно за згодою сторін.». «п.6.3. Договір може бути змінено або розірвано за вмотивованою вимогою однієї із сторін, у разі порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом шляхом повідомлення іншої сторони договору з вказанням та обґрунтуванням причин у термін не менше ніж три місяці».

Також, ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» зазначає, що у своєму листі№ 04/97 від 18.02.2019 р. Селекційно- генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення посилається на невідомі позивачу обставини та не надав доказів існування скарги від 03.12.2018р.

Позивач вважає, що одностороннє розірвання Договору шляхом направлення повідомлень № 19/23 від 17.01.2019 р. та № 04/97 від 18.02.2019 р. про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. - є одностороннім правочином, спрямованим на припинення прав та обов`язків за зазначеним Договором, що порушує права та інтереси позивача як сторони за Договором, яка належним чином виконує прийняті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» змушене звернутися до суду за захистом та просить суд визнати недійсним односторонній правочин про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р., укладеного між ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» та Селекційно- генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України. Договір є обов`язковим для його виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Позивач також зазначив, що п. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, який кореспондується зі ст.188 Господарського кодексу України, передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

При цьому, зміст ст.236 Господарського кодексу України передбачає, що за своєю суттю передбачена договором можливість розірвання останнього в односторонньому порядку у зв`язку із невиконанням зобов`язання іншою стороною є оперативно-господарською санкцією. Відповідно ж до ст.237 Господарського кодексу України підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною.

Таким чином, позивач вважає, що право на розірвання договору в односторонньому порядку за змістом імперативних положень ст. 651 Цивільного кодексу України означає, що останній може бути розірвано у разі істотного порушення договору іншою стороною. Істотним порушенням є таке порушення, внаслідок якого завдано шкоди іншій стороні, тобто інша сторона була в значній мірі позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Надаючи правову оцінку вказаним відповідачем порушенням з боку позивача, позивач зазначив, що відповідачем не підтверджено жодного факту порушення умов Договору з боку позивача, що унеможливлює розірвання Договору у односторонньому порядку.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В ході розгляду справи по суті представник відповідача зазначив, що лист Селекційно- генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення № 04/97 від 18.02.2019 р. про розірвання договору згідно положень ст.188 Господарського кодексу України є пропозицією сторони Договору. За результатами листування відповідач мав намір створити комісію за участю представників позивача для встановлення порушень Договору та у подальшому, у разі недосягнення домовленості із зазначеного питання, звернутися до суду з позовом про розірвання Договору.

Представник відповідача зауважив, що позивачем не наведено конкретної частини ст.203 Цивільного кодексу України, яку було порушено відповідачем при складанні листа № 04/97 від 18.02.2019 р.

Крім того, представник відповідача зазначив, що Селекційно- генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення не вчинялося жодних дій, направлених на фактичне розірвання Договору, зокрема, не надсилалась пропозиція щодо повернення майна.

За таких обставин, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, судом встановлено, що 01.02.2015р. між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (Замовник) та ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» (Виконавець) був укладений Договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території, предметом якого є передача Замовником Виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщень.

Метою Договору є забезпечення кваліфікованого, якісного, гарантованого обслуговування та ремонту житлового фонду, його технічного обладнання, надання житлово-комунальних послуг, дотримання санітарного стану прибудинкових територій для створення мешканцям будинків належних умов проживання згідно з діючим законодавством України та з нормативно-правовими актами та рішеннями органу місцевого самоврядування, що діють у сфері житлово-комунального господарства, а також, ведення бухгалтерської, статистичної та іншої, передбаченої законодавством, звітності (п.1.2 Договору).

Додатком №1 до Договору є акт приймання-передачі об`єктів житлового комплексу Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення на обслуговування ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», складений сторонами 01.02.2015р., із зазначенням назви обєктів, їх місцезнаходження, вартості ( балансової та залишкової), розміру земельної ділянки та площі забудови.

За приписами ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Отже, між сторонами за Договором виникли правовідносини щодо надання послуг.

Згідно п.5.2 Договору строк дії цього Договору починає свій перебіг у момент його підписання сторонами та скріплення печатками, та закінчується 31.12.2025р. Сторони також домовилися, що зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України (п.5.4).

На момент укладання Договору у п.6.2- п.6.6 сторони зазначили, що розірвання цього Договору допускається за згодою сторін, договір може бути змінено або розірвано на вимогу однієї сторони у разі порушення договору однією із сторін та в інших випадках, встановлених договором або законом. Сторона, яка приймає рішення про розірвання договору зобов`язана у письмовій формі повідомити про це інші сторони договору з вказанням та обґрунтуванням причин у термін не менше ніж три місяці Рішення про розірвання договору вступає в силу через три місяці з дати направлення іншим сторонам відповідного повідомлення. Замовник може розірвати договір по причинам, вказаним у п.2.1.3 цього договору ( п.2.1.3. Замовник має право відмовитись в односторонньому порядку повністю від послуг Виконавця в разі невиконання або неналежного виконання ним робіт і зобов`язань, зазначених у Договорі, обґрунтувавши причини такої відмови та попередивши Виконавця не менш ніж за три місяці). Виконавець може розірвати договір по причинам, вказаним у п.2.2.9 цього договору.

Додатковою угодою №1 до Договору сторони виклали у новій редакції п.1.1 Договору та зазначили, що предметом Договору є передача Замовником Виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, асфальтового покриття загальною площею 8500 кв.м для надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщень. Угода набула чинності з дня її підписання.

Відповідно до Додаткової угоди № 2 до Договору сторони домовилися викласти у новій редакції п.п.6.2 та 6.3 Договору: а саме: «п.6.2. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання цього договору допускаються виключно за згодою сторін.». «п.6.3. Договір може бути змінено або розірвано за вмотивованою вимогою однієї із сторін, у разі порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом шляхом повідомлення іншої сторони договору з вказанням та обґрунтуванням причин у термін не менше ніж три місяці».

Отже, сторони за Договором змінили його умови та закріпили положення щодо недопущення односторонньої відмови від Договору.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто договір - це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій.

Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2019р. за вих.№19/23 Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства на адресу ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» було направлено лист про розірвання договору, згідно тексту якого, із посиланням на положення п.6.5 та п.2.1.3 Договору, у зв`язку із порушенням ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» п.п.1.1,1.2,2.1.5,2.4.2,2.4.7,2.4.8,2.4.9,2.4.10,.2.4.11,2.4.16,2.4.17,2.4.20,2.4.22,2.4.23 Договору, відповідач повідомив про розірвання Договору з 23.04.2019р. При цьому, будь-яких додатків або іншої інформації щодо обґрунтування причин розірвання Договору в односторонньому порядку у листі не наведено.

У відповідь на даний лист, своїм листом від 04.02.2019р. за вих.№01/02 ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» повідомило про відсутність підстав для розірвання Договору в односторонньому порядку, посилаючись на положення Договору ( нова редакція п.п.6.2,6.3) та доказів порушення ТОВ умов Договору, наслідком яких може бути розірвання Договору.

У подальшому Селекційно-генетичний інститут - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення 18.02.2019р.за вих. №04/97 знов направив на адресу ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» лист про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. на підставі п. 6.5 Договору, із зазначенням з дати розірвання Договору - з 17.04.2019р. У листі Селекційно-генетичний інститут - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення зазначає, що на його адресу надійшли численні скарги про невиконання ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» своїх обов`язків, у зв`язку з чим було створено комісію зовнішнього огляду жилих будинків та проведено перевірку та аналіз діяльності товариства. Будь-яких додатків до даного листа не додано.

У відповідь на даний лист, своїм листом від 20.03.2019р за вих.№05/03 -19 ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» повторно повідомило про відсутність підстав для розірвання Договору в односторонньому порядку, посилаючись на положення Договору ( нова редакція п.п.6.2,6.3) та доказів порушення ТОВ умов Договору, наслідком яких може бути розірвання Договору.

Аналізуючи зміст листів Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення від 17.01.2019р. за вих. №19/23 та від 18.02.2019р.за вих.№04/97, враховуючи положення ст.202 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку про те, що зазначені листи у даному випадку є односторонніми правочинами, направленими на припинення цивільних прав та обов`язків, що виникли з Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р., укладеного між Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (Замовник) та ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» (Виконавець), адже, у даних листах Замовник зазначає конкретні дати, з яких вважає розірваним зазначений Договір ( 23.04.2019р. згідно листа від 17.01.2019р. за вих №19/23 та 17.04.2019р. згідно листа від 18.02.2019р.за вих. №04/97).

При цьому, суд не погоджується з висловленою представником відповідача у судовому засіданні позицією стосовно того, що зазначені листи є лише пропозицією щодо розірвання Договору, направленою в порядку ст.188 Господарського кодексу України, адже, як вже зазначено вище, листи не містять пропозиції щодо розірвання Договору, а містять категоричну позицію щодо розірвання Договору (припинення прав та обов`язків сторін) з конкретної дати, встановленої Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як вже зазначалося вище, до зазначених листів не додавалося жодного документу, на підтвердження невиконання або неналежного виконання Виконавцем умов Договору, на йде посилання у листах (п.п.1.1,1.2,2.1.5,2.4.2,2.4.7,2.4.8,2.4.9,2.4.10,.2.4.11,2.4.16,2.4.17,2.4.20,2.4.22,2.4.23). А посилання на невиконання ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» п.1.1, п.1.2 Договору, які стосуються предмету та мети Договору взагалі є абсурдними.

Посилання представника відповідача на погіршення стану житлових будинків та гуртожитку у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» своїх обов`язків за Договором також сприймається судом критично, адже, Акт приймання-передачі об`єктів житлового комплексу Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення на обслуговування ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», складений сторонами 01.02.2015р., який є додатком №1 до Договору, не містить інформації щодо технічного стану об`єктів станом на дату складання цього Акту. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про погіршення стану об`єктів до матеріалів справи також не надано.

Дійсно, відповідно до п.2.1.3 Договору Замовник має право відмовитись в односторонньому порядку повністю від послуг Виконавця в разі невиконання або не належного виконання ним робіт і зобов`язань, зазначених у Договорі, обґрунтувавши причини такої відмови та попередивши Виконавця не менш, ніж за три місяці.

Але, враховуючи узгодження сторонами за Договором у Додатковій угоді № 2 до Договору нової редакції п.п.6.2 та 6.3 Договору: а саме: « п.6.2. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання цього договору допускаються виключно за згодою сторін.». «п.6.3. Договір може бути змінено або розірвано за вмотивованою вимогою однієї із сторін, у разі порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом шляхом повідомлення іншої сторони договору з вказанням та обґрунтуванням причин у термін не менше ніж три місяці», на думку суду, існує протиріччя між положеннями, зазначеними у п.2.1.3 та п.6.2 Договору.

Суд звертає також увагу на наявність правової позиції Верховного Суду щодо розірвання договору в односторонньому порядку, згідно якої з аналізу ст. 651 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.( постанова від 13.02.2018 р. у справі № 916/849/17).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За приписами ч.ч.1,2 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Стаття 175 Господарського кодексу України передбачає, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Суб`єктами майново-господарських зобов`язань можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у статті 55 цього Кодексу, негосподарюючі суб`єкти - юридичні особи, а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор. Зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання та негосподарюючими суб`єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства.

Згідно ст.176. Господарського кодексу України організаційно-господарськими визнаються господарські зобов`язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб`єктом господарювання та суб`єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов`язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Організаційно-господарські зобов`язання можуть виникати: між суб`єктом господарювання та власником, який є засновником даного суб`єкта, або органом державної влади, органом місцевого самоврядування, наділеним господарською компетенцією щодо цього суб`єкта; між суб`єктами господарювання, які разом організовують об`єднання підприємств чи господарське товариство, та органами управління цих об`єднань чи товариств; між суб`єктами господарювання, у разі якщо один з них є щодо іншого дочірнім підприємством; в інших випадках, передбачених цим Кодексом, іншими законодавчими актами або установчими документами суб`єкта господарювання. Організаційно-господарські зобов`язання суб`єктів можуть виникати з договору та набувати форми договору.

При цьому, враховуючи положення п.4 ч.1 ст.236 Господарського кодексу України, відмова від встановлення на майбутнє господарських відносин із стороною, яка порушує зобов`язання є одним із видів оперативно-господарських санкцій. Згідно ж ст.237 зазначеного Кодексу підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною.

За таких обставин, враховуючи зазначені положення законодавства, на думку суду, односторонні правочини, вчинені Селекційно-генетичним інститутом - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення шляхом надсилання на адресу ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» листів від 17.01.2019р. за вих. №19/23 та від 18.02.2019р.за вих. №04/97 щодо розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р. з конкретних дат (23.04.2019р. згідно листа від 17.01.2019р. за вих. №19/23 та 17.04.2019р. згідно листа від 18.02.2019р.за вих. №04/97), суперечать положенням як самого Договору, так і ст.237 Господарського кодексу України, адже не містять доказів порушення господарського зобов`язання другою стороною.

Слід також зауважити, що право на розірвання договору в односторонньому порядку за змістом імперативних положень ст. 651 Цивільного кодексу України означає, що останній може бути розірвано у разі істотного порушення договору іншою стороною. Істотним порушенням є таке порушення, внаслідок якого завдано шкоди іншій стороні, тобто інша сторона була в значній мірі позбавлена того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Надаючи правову оцінку вказаним відповідачем порушенням з боку позивача, суд зазначає, що відповідачем не підтверджено жодного факту порушення умов договору з боку позивача, що унеможливлює розірвання договору у односторонньому порядку.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, наявні підстави для задоволення позову.

Частина перша ст. 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. по справі №1-2/2002 визначено, що частина 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права будь-якими не забороненими засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Право на судовий захист своїх прав не може бути обмежене. Суб`єкти правовідносин у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх інтересів безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно - правовими актами.

Приведені законодавчі норми надають підстави вважати, що зацікавлені особи мають право на встановлення у судовому порядку свого будь-якого права або захисту своїх інтересів.

Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно ст.5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає способу, передбаченому законодавству, адже, відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, з матеріалів справи вбачається наявність порушеного права позивача.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові втрати по сплаті судового збору покласти на відповідача відповідно до ст. ст. 123, 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" до Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення про визнання недійсним одностороннього правочину - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним односторонній правочин Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення про розірвання в односторонньому порядку Договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків споруд та прибудинкової території від 01.02.2015р,, вчинений шляхом надсилання на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" листів-повідомлень від 17.01.2019р. за №19/29 та від 18.02.2019р. за №04-97.

3. Стягнути з Селекційно-генетичного інституту - Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення (Овідіопольська дорога, б. 3, м. Одеса, 65036; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімп.Комсервіс.Плюс" (вул. Фонтанська дорога, б. 49/1, м. Одеса, 65049; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повне рішення складено 28 серпня 2019 р.

Суддя Н.В. Рога