ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 922/2762/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Зуєва В. А., Пількова К.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 (судді: Зубченко І. В., Гребенюк Н. В., Медуниця О. Є.) і рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2019 (суддя Сальнікова Г. І.) у справі

за позовом Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна"

про стягнення 442 285,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (далі - ТОВ "Фортуна"), в якому просила стягнути на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 442 285,68грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 6 634,29 грн.

1.2. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач як власник нерухомого майна зобов'язаний із часу виникнення права власності на нерухоме майно сплачувати кошти за використання земельної ділянки. Проте, у період з 01.10.2015 до 30.09.2018 ТОВ "Фортуна" не сплачувало за користування земельною ділянкою площею 0,0674га на вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові (далі - спірна земельна ділянка) плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі і не уклало договір оренди землі. Позивач наголошував, що відповідач без достатніх правових підстав використовував спірну земельну ділянку, яка перебуває в комунальній власності Харківської міської ради. Внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без укладення договору оренди територіальна громада позбавлена можливості отримати дохід від здачі земельної ділянки в оренду. З посиланням на статтю 206 Земельного кодексу України, статті 14, 288 Податкового кодексу України та статті 1212-1214 Цивільного кодексу України позивач вказував про порушення охоронюваних законом прав та інтересів територіальної громади у зв'язку із безпідставним збереженням відповідачем коштів.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням господарського суду Харківської області від 22.01.2019, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019, позовні вимоги Харківської міської ради задоволені повністю. Стягнуто з ТОВ "Фортуна" на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 442285,68 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 6634,28 грн.

2.2. Рішення судів мотивовані положеннями статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України, статей 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України та статті 14 Податкового кодексу України. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що після набуття у 2015 році права власності на нежитлову будівлю літ "Э-1" загальною площею 887,3кв.м. на вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові (далі - нежитлова будівля) ТОВ "Фортуна" належним чином не оформило право користування земельною ділянкою, на якій розташована зазначена будівля, не уклало з Харківською міською радою договору оренди та не зареєструвало речове право на земельну ділянку, у зв`язку з чим відбулося безпідставне збереження коштів у розмірі орендної плати за рахунок Харківської міської ради.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погодившись із рішенням господарського суду Харківської області від 22.01.2019 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019, ТОВ "Фортуна" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.01.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 повністю, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю; стягнути з Харківської міської ради на користь ТОВ "Фортуна" судові витрати зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях орієнтовний розмір яких становить 34 000,00 грн.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 116, 125, 126 Земельного кодексу України, статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, статей 76-77, 267, 269 Господарського процесуального кодексу України.

ТОВ "Фортуна" зазначає, що судами не було повно і всебічно досліджено та встановлено всі обставини справи, не надано правової оцінки запереченням відповідача. Розрахунок суми позову, на думку скаржника, зроблений неуповноваженими особами, без встановлення приналежності спірної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади.

Крім того, на думку скаржника, оспорювані судові рішення суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.

Скаржник наголошує, що судами взято до уваги факт оплати відповідачем у 2017 році 10 807,72 грн, у 2018 році 6 321,48 грн земельного податку, втім не взято до уваги та не враховано, що протягом 2014-2016 років Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківській вагонобудівний завод" (як власник нежитлових будівель та споруд на вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові), було сплачено земельний податок у сумі 2421051,90 грн, у тому числі і за земельну ділянку, на якій розташована згадана нежитлова будівля. Зазначені факти встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 15.06.2017 у справі № 922/1340/17 за позовом Харківської міської ради до ТОВ "Харківській вагонобудівний завод" про стягнення коштів.

3.3. Харківська міська рада надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін. При цьому зазначила, що доводи відповідача є необґрунтованими, ним помилково зазначені норми права, які в даному випадку не підлягають застосуванню.

3.4. Харківська міська рада заявила клопотання про передачу справи № 922/2762/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини

4.1. Судами встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.09.2018 за № 139243776 право власності на нежитлову будівлю літ. "Э-1" загальною площею 887,3 кв.м. на вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові з 10.08.2015 зареєстроване за відповідачем - ТОВ "Фортуна" на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2015 № 42859970.

4.2. Головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Салогубом Р. Г. за участі інженера-геодезиста Рябової А. В. (кваліфікаційний сертифікат від 05.10.2015 № 012901) та інженера-землевпорядника Кондратюка І. В. (кваліфікаційний сертифікат від 08.02.2018 № 013297) в порядку та на підставі статей 12, 189 Земельного кодексу України 26.09.2017 здійснені заходи самоврядного контролю щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 89.

За результатами комплексного вивчення наявних матеріалів та проведеного обстеження земельної ділянки на місцевості встановлено, що на земельній ділянці за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 89, розташована спірна нежитлова будівля, право власності на яку зареєстровано за ТОВ "Фортуна".

4.3. Земельна ділянка площею 0,0674 га по вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові не огороджена, використовується ТОВ "Фортуна" для експлуатації та обслуговування спірної нежитлової будівлі. Площа земельної ділянки відповідно до її меж складає 0,0674 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж нежитлової будівлі. Координати точок знімальної основи визначались супутниковим методом з прив'язкою до сертифікованої мережі в системі СК - 63 ХАРКІВ (КНВА) із застосуванням RTK приймача GNSS S66ОР № S6626С123188554.

Вся апаратура супутникових радіонавігаційних систем, що використовувалась для виконання топографо-геодезичних робіт зареєстрована та обліковується у Держгеокадастрі України (Реєстр апаратури супутникових радіонавігаційних систем геодезичного коду 9015. Реєстраційний номер 1315 (S66ОР № S6626С123188554). Визначені за результатами геодезичної зйомки координати земельної ділянки оброблені та сформовані в електронному файлі у форматі «.shp» для подальшого отримання розрахунковим методом із застосуванням програмних комплексів з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова даних про нормативну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки.

4.4. За результатами обстеження складено Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Велика Панасівська, 89.

Отже, судами встановлено, що ТОВ "Фортуна" набуло 10.08.2015 на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2015 № 42859970 нежитлову будівлю на вул. Великій Панасівській, 89 у м. Харкові, розташовану на земельній ділянці площею 0,0674 га. Проте, відповідач не оформив право користування земельною ділянкою, на якій розташована нежитлова будівля. З 01.10.2015 по 30.09.2018 використовував земельну ділянку без достатніх правових підстав, не сплачував за користування орендну плату за землю у встановленому законом порядку, що і стало підставою для звернення до суду з вищезазначеним позовом.

4.5. Суди, посилаючись на положення статей 1212, 1214 ЦК України, статей 120, 125, 126 Земельного кодексу України, статтю 14 Податкового кодексу України, вказали, що внаслідок неоформлення правовстановлюючих документів на землю відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому зобов'язаний відшкодувати позивачеві доходи, які він одержав або міг одержати від цього майна. Також суди зазначили, що відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, яка є регульованою ціною, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Переглянувши оскаржувані у справі рішення і постанову, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

5.2. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога позивача про стягнення з відповідача як власника об'єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі статей 1212-1214 ЦК за фактичне користування без належних правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об'єкт розміщений.

5.3. Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

5.4. Згідно зі статями 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

5.5. Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

5.6. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

5.7. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

5.8. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

5.9. Зі змісту частини другої статті 120 Земельного кодексу України вбачається, що не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

5.10. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди, внаслідок чого її власник недоотримує дохід у вигляді орендної плати, за своїм змістом є кондикційними (зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).

5.11. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідач є власником нежитлової будівлі, розміщеної на відповідній земельній ділянці. Матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема укладення відповідних договорів оренди з позивачем та державної реєстрації такого права.

Тому суди дійшли висновку, що ТОВ "Фортуна", як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суди, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України.

5.12. Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позивачем здійснено розрахунок суми позовних вимог без наявності даних щодо розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який може бути визначено у вигляді витягу з технічної документації після формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав в порядку, визначеному статтею 79-1 Земельного кодексу України, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у справах № 920/739/17, № 922/3780/17, № 908/220/18, № 922/587/18. Тому оскаржувані судові рішення про задоволення заявлених у даній справі позовних вимог не можна визнати законними та обґрунтованими з огляду на таке.

5.13. За змістом статей 74, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.14. Відповідно до частини 1, 4 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків) (частина 2 статті 377 Цивільного кодексу України).

5.15. Отже, з огляду на викладені положення закону, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, стає власником (користувачем) відповідної частки земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

5.16. Частиною 6 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, крім об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Таким чином, до істотних умов договору, яким передбачено набуття права власності на будівлю (окремих її приміщень) належить площа, межі та кадастровий номер земельної ділянки.

З огляду на наведене, предметом доказування у даному спорі є, зокрема, обставини щодо площі, меж та кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку перейшло до набувача спірної будівлі.

5.17. Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Вказані обставини з урахуванням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

5.18. Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частини 1 статті 21 названого Закону).

5.19. Таким чином, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об'єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, докази реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі" у зазначений період, а також довести обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі № 923/921/17, від 29.05.2019 у справі № 922/955/18.

5.20. Заявлені в даній справі позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою на вул. Великій Панасівській, 89 в місті Харкові, межі якої самостійно вирахувані позивачем за зовнішніми межами нерухомого майна шляхом складення акта обстеження земельної ділянки, за відсутності доказів формування спірної земельної ділянки як об'єкта цивільних прав у порядку, встановленому статтею 79-1 Земельного кодексу України.

Водночас, основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

5.21. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

5.22. Враховуючи положення статті 79-1 Земельного кодексу України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", здійснений позивачем розрахунок суми втрат бюджету за користування земельною ділянкою площею 0,0674 га на вул. Велика Панасівська, 89 у місті Харкові є недоведеним, зокрема, в частині застосування нормативної грошової оцінки, оскільки відповідна земельна ділянка не сформована як об'єкт цивільних прав, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю.

Отже, суди попередніх інстанцій, встановивши факт набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування земельною ділянкою без достатніх правових підстав, дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому суди не встановили обставин щодо визначення меж і кадастрового номеру спірної земельної ділянки, обставин формування цієї земельної ділянки як об'єкта цивільного права у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу. Наведене має значення для правильного вирішення цього спору, зважаючи на предмет і підстави заявленого позову.

У справі відсутня технічна документація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відомості з якої є необхідними при визначенні розміру орендної плати. Суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, згідно з якими обов'язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок. Аналогічна правова позиція висловлена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.

5.23. Клопотання Харківської міської ради про передачу справи № 922/2762/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначені частинами 4 - 6 статті 302 ГПК України згідно з якими суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції. Враховуючи, що скаржник не обґрунтував наявність передбачених процесуальним законом підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а, розглядаючи цю справу, Суд таких підстав не вбачає, зазначене клопотання задоволенню не підлягає.

Крім того, аналогічні справи були предметом розгляду Великої палати Верховного Суду. За результатами їхнього розгляду сформульовані правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно з частинами 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.3. Ураховуючи допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, ухвалені у справі судові рішення слід скасувати із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, а касаційну скаргу задовольнити частково.

6.4. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід урахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.05.2019 та рішення Господарського суду Харківської області від 22.01.2019 у справі № 922/2762/18 скасувати, справу передати до Господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді В. А. Зуєв

К. М. Пільков