ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 913/473/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Дроботової Т.Б.

секретар судового засідання – Савінкова Ю. Б.

за участю представників:

позивача — Глущенко В.В. (адвокат),

відповідача — не з'явилися,

третьої особи — не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2019

та рішення Господарського суду Луганської області від 09.01.2019

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Луганськгаз"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання укладеним договору транспортування природного газу,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство “Укртрансгаз” (далі – АТ “Укртрансгаз”) звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Луганськгаз” (далі – ПАТ “Луганськгаз”) про визнання укладеним договору транспортування природного газу від 01.08.2018 № (далі – договір від 01.08.2018) у редакції позивача, що відповідає Типовому договору транспортування природного газу, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497 (далі – постанова НКРЕКП №2497).

1.2. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач не мав підстав для відмови від укладання такого договору, оскільки він є обов'язковим для ПАТ “Луганськгаз”. На відповідача як на оператора газорозподільної системи покладено обов'язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП №2497.

1.3. Ухвалою Господарського суду Луганської області від 19.11.2018 залучено до участі у справі як третью особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг(далі - НКРЕКП.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Луганської області від 09.01.2019 у справі №913/473/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2019, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

2.2. Оскаржувані судові рішення аргументовано відсутністю підстав для укладення договору від 01.08.2018 у редакції, запропонованій позивачем, у зв'язку з наявністю укладених між позивачем і відповідачем договорів на транспортування природного газу. Крім того, господарські суди зазначили, що для укладання та запровадження договору транспортування природного газу від 01.08.2018 у дію сторонам обов'язково слід конкретизувати окремі його умови, погодити і підписати: додаток-1, в якому визначається розподіл потужності; додаток-2, в якому визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу замовника за місяцями у куб.м; додаток-3, в якому визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного замовника; акти балансового розмежування, оскільки ці документи визначають істотні умови зазначеного договору.

3. Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями, АТ "Укртрансгаз" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 09.01.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги повністю задовольнити.

3.2. Доводи, наведені у касаційній скарзі, обґрунтовано тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права — положення статті 638 Цивільного кодексу України, статті 179 Господарського кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету” від 04.03.2012 №256, постанови НКРЕКП №2497, а також порушили норми процесуального права – статті 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України.

Заявник вважає, що відповідач зобов'язаний укласти договір у редакції, запропонованій позивачем відповідно умов Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 24.11.2016 №2016, від 24.11.2016 №2017 та від 27.12.2017 №1437, без додатків 1, 2, 3 до договору, оскільки вони не є істотною умовою такого договору.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували змін, внесених до постанови НКРЕКП від 27.12.2017 №1437, які почали діяти з 01.08.2018, а також на навели жодного обґрунтування залишенню цих змін поза увагою.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Луганськгаз" просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій — залишити без змін, наголошуючи на правомірності висновків господарських судів і безпідставності доводів, викладених у касаційній скарзі.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Місцевий господарський суд установив, що у липні 2018 року АТ “Укртрансгаз” направило на адресу ПАТ “Луганськгаз” для укладання та підписання два примірники договору транспортування природного газу від 01.08.2018, складеного на умовах, визначених Типовим договором транспортування природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП №2497.

4.3. У Листі від 20.08.2018 №01-02-50/1420-1 відповідач відмовився укладати зазначений договір,, посилаючись на те, що господарські відносини щодо транспортування природного газу між сторонами регулюються договорами на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 27.09.2011 №/Б28, від 27.09.2011 №/Н28 та від 28.09.2011 0№/П28, які є чинними.

У листі ПАТ “Луганськгаз” також зазначило, що між сторонами укладено договір транспортування природного газу від 17.12.2015 №, відповідно до пункту 17.1 якого строк його дії визначено до 31.12.2016. На дату закінчення строку дії зазначеного договору позивач не виконав умов постанови НКРЕКП №2497 щодо приведення своїх договірних відносин у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу, тому відповідач, керуючись положеннями розділу XVII договору транспортування природного газу від 17.12.2015 №, у листі від 30.11.2016 №01-02-70/2178 повідомив позивачеві про припинення дії цього договору з 01.01.2017, а отже фактично відмовився від пролонгації та продовження отримання послуг транспортування природного газу за цим договором у майбутньому.

4.4. Таким чином, у відповідача не було підстав відмовлятися від укладання спірного договору, оскільки укладання такого договору є обов’язковим в силу вимог законодавства, що і стало підставою звернення із позовом до господарського суду.

4.5. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

4.6. За змістом частини першої статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

4.7. Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав — сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначено у Законі України "Про ринок природного газу".

4.8. Згідно з пунктами 17, 32, 45 статті 1 вказаного Закону: оператор газорозподільної системи – суб’єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов’язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

4.9. За змістом статті 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов’язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов’язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором (частина друга статті 32 цього Закону).

4.10. Договір транспортування – це договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (пункт 5 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493).

4.11. За умовами підпункту 27, пункту 2.2 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 №201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу" при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог, зокрема, мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

4.12. Із встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність у сторін обов'язку привести правове регулювання своїх правовідносин у відповідність до вимог постанови НКРЕКП №2497 із внесеними до неї змінами.

4.13. Проте між сторонами виник спір про необхідність укладення нового, окремого договору, чого не заперечує відповідач.

4.14. Як установив місцевий господарський суд, між АТ “Укртрансгаз” як газотранспортним підприємством і ПАТ “Луганськгаз”. як замовником укладено договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами: для потреб бюджетних установ від 27.09.2011 №/Б28; для потреб населення від 27.09.2011 №/Н28; для потреб промисловості від 28.09.2011 №/П28.

4.15. У пункті 10.1 цих договорів передбачено, що вони набирають чинності з дня підписання сторонами, умови договорів застосовуються до відносин сторін, які виникли до укладання цих договорів, а саме з 01.10.2011. Договори діють у частині транспортування газу до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов’язань за договором. Договори вважаються продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

4.16. Однак, як встановлено судами, у матеріалах справи немає заяв позивача чи відповідача про припинення дії зазначених договорів, тому укладені між сторонами договори наразі є чинними. При цьому за такими договорами надаються послуги, складаються акти наданих послуг і здійснюється сплата грошових коштів.

4.17. Відповідно до частин 1-4, 7 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами — юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках — затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу у договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

4.18. Відповідно до частини третьої статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

4.19. Статтею 179 Господарського кодексу України визначено, що у разі укладення типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

4.20. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів (частина шоста статті 179 Господарського кодексу України).

4.21. 27.12.2017 НКРЕКП прийняла постанову №1437 "Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП щодо впровадження добового балансування на ринку природного газу та процедури розробки, подання і затвердження Плану розвитку газотранспортної системи на наступні 10 років", якою затверджено Зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 (пункт 4 постанови); постановлено Оператору газотранспортної системи з 01.08.2018 надавати послуги транспортування природного газу на підставі договору транспортування природного газу, укладеного відповідно до Типового договору транспортування природного газу зі змінами, затвердженими цією постановою (пункт 11 постанови).

4.22. У касаційній скарзі АТ "Укртрансгаз", аргументуючи необхідність задоволення позовних вимог, наголошує, що укладення договору транспортування природного газу з одночасним підписанням додатків 1-3 до нього не передбачено і суперечить порядку розподілу потужності, визначеного нормами Кодексу газотранспортної системи.

4.23. Натомість як встановлено судами, запропонований позивачем проект договору, зокрема пункти 2.4, 2.8, 5.4, 8.2, містить посилання на додаток-1 (Розподіл потужності), додаток-2 (Транспортування), додаток-3 (Перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених у пунктах приймання-передачі газу.

4.24. Однак до проекту договору, надісланого відповідачеві, жодних додатків складено та додано не було, немає таких додатків і в матеріалах справи.

4.25. Водночас за умовами спірного договору зазначені додатки є його невід'ємною частиною, про що наголосив місцевий господарський суд та відображено у тексті судового рішення, що спростовує доводи скаржника в цій частині.

4.26. Крім того, апеляційний господарський суд установив, що пункт 9.3 спірного договору у редакції позивача має посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій”, яка на момент виникнення спірних правовідносин втратила чинність із 01.01.2018 у зв’язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 08.11.2017 №951 “Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

4.27. З урахуванням вимог статей 628, 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України зміст договору, зокрема, становлять умови (пункти), які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, при цьому договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких віднесено у тому числі умови, що визначені законом як істотні або які є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

4.28. Зважаючи на фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, колегія суддів погоджується з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позову.

4.29. Інші доводи, викладені у касаційній скарзі АТ "Укртрансгаз", колегія суддів відхиляє, оскільки ці доводи не спростовують висновків господарських судів і зводяться до переоцінки доказів у справі.

4.30. Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, про повідомлення у відкритому судовому засіданні 11.07.2019 представником позивача, що між учасниками справи вже укладено договір транспортування природного газу, з чим погодився і відповідач.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

5.4. Відповідно до частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

5.6. Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження та не спростовують обставин справи, на які послався суд як на підставу для відмови у позові, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень у справі не вбачається.

5.7. Поряд із тим Верховний Суд погоджується з доводами, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, як такими, що узгоджуються із встановленими судами обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.04.2019 та рішення Господарського суду Луганської області від 09.01.2019 у справі №913/473/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          В. А. Зуєв

Судді                                                                                                    Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова