Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/464/19

Господарський суд Рівненської області у складі судді Качура А.М.,

розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного малого підприємства "МЛС"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів"

про стягнення 42 104,32 грн.

секретар судового засідання: Коваль С,М.;

Представники:

Від позивача: Мазурок В.С.;

Від відповідача: не з`явився;

СУТЬ СПОРУ

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач - Приватне мале підприємство "МЛС" звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" про стягнення 42 104,32 грн. заборгованості, з яких: 33 180,00 грн. заборгованість за поставку товару, 1 697,27 грн. інфляційних втрат, 561,00 грн. 3% річних, 6 666,05 грн. пені.

Позовні вимоги аргументовані неналежним виконанням відповідачем договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого згідно накладних товару, у зв`язку з чим нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, а позовні вимоги не визнає. Відповідач вважає нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних безпідставним та заперечує проти їх стягнення. Водночас заперечень щодо стягнення заборгованості за поставлений товар відопвідач у відзиві не навів.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 05 липня 2019 року відкрито провадження у справі №918/464/19, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до слухання на 18 липня 2019 року.

17 липня 2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову, позовні вимоги не визнає.

Ухвалою суду від 18 липня 2019 року відкладено розгляд справи на 22 серпня 2019 року.

21 серпня 2019 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно з якою, з врахуванням позиції відповідача викладеній у відзиві на позовну заяву, позивач просить стягнути з ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів" на користь ПМП "МЛС" заборгованість в сумі 34 288,85 грн., з яких: 33 180,00 грн. заборгованість за поставку товару, 409,00 грн. 3% річних, 699,85 грн. - інфляційних витрат. Крім того позивач просить суд покласти судовий збір та витрати на правничу допомогу на відповідача.

Частиною 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог вбачається, що позивач зменшено позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та річних, та позивач фактично відмовився від позовних вимог про стягнення 6 666,05 грн. пені.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, з врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Явка в судове засідання обов`язковою судом не визнавалась.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Як видно з наявних в матеріалах справи накладних №1/2 від 26 листопада 2018 року на суму 14 100,00 грн.; №1/9 від 07 грудня 2019 року на суму 16 480,00 грн.; №1/0 від 17 грудня 2018 року на суму 14 100,00 грн., Приватне мале підприємство "МЛС" (позивач) передало у власність Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" (відповідач) товар на загальну суму 44 680,00 грн.

З наявного в матеріалах справи акту звірки взаємних розрахунків, підписаного представниками позивача та відповідача видно, що станом на 16 березня 2019 року неоплаченим згідно вказаних накладних лишається поставлений товар на суму 33 180,00 грн. Докази оплати товару відповідачем на вказану суму в матеріалах справи відсутні.

15 березня 2019 року ПМП "МЛС" направило ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів" претензію №15/03/2. Цією претензією позивач повідомив відповідача про існуючу заборгованість з поставки товару, та просив негайно погасити заборгованість згідно з накладними №1/2 від 26 листопада 2018 року; №1/9 від 07 грудня 2019 року; №1/0 від 17 грудня 2018 року.

Однак відповідач не відреагував на претензію та не вчинив жодних дій щодо сплати заборгованості.

Оскільки позивачем не сплатив вказану заборгованість в добровільному порядку, позивач нарахував відповідачу 561,00 грн. 3% річних та 1 697,27 грн. інфляційних втрат, а також 6 666,05 грн. пені.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

Аналізуючи правовідносини що склалися між сторонами, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд робить висновок, що між сторонами було укладено договір поставки в спрощений спосіб.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору чи юридичних фактів.

Згідно з нормами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Юридичними фактами є такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

При цьому за приписами статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до положень статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

У положеннях частин 1, 2 статті 640 згаданого вище кодексу вказано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з нормами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України).

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством України визначено істотні умови договору поставки, такі як і істотні умови договору купівлі-продажу, до яких віднесено, зокрема, предмет та ціну.

Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи позивач поставив відповідачу товар, який останнім не було оплачено в сумі 33 180,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином норми законодавства визначають час виконання зобов`язання з оплати товару за договором поставки - після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Дане правило застосовується якщо не встановлений інший строк. Наприклад, якщо сторони не передбачили такий строк у договорі або уклали договір у спрощений спосіб. На думку суду формула "після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів" у часовому вимірі означає: усі наступні дні (починаючи з першого наступного дня) після дня прийняття товару або відповідних документів.

Відповідно з наведеного тлумачення суд робить висновок, що обов`язок оплатити вартість прийнятого відповідачем товару настав на наступний день після прийняття товару.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відтак, за висновками суду, позовні вимоги про стягнення з відповідача 33 180,00 грн. основного боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 6 666,05 грн. суд вважає за необхідне зазначити, що 21 серпня 2019 року позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, з аналізу якої видно, що позивач фактично відмовився від позовних вимог про стягнення 6 666,05 грн. пені.

Згідно з нормами статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Враховуючи положення статті 231 ГПК України та подану заяву про зменшення позовних вимог, яку суд розцінює як заяву про відмову від позову в частині вимог про стягнення пені, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 6 666,05 грн. пені.

Також за прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті поставленого товару, позивачем заявлено (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) до стягнення за період 22 березня 2019 року по 19 серпня 2019 року 409,00 грн. 3% річних та 699,85 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статті 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статі 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті товару, поставленого позивачем, то з урахуванням положень частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, вимоги позивача про стягнення з ПАТ "Дубенський завод гумово-технічних виробів" 3% річних у розмірі 409 грн. 00 коп. та інфляційні витрати в сумі 699, грн. 85 коп. є законними та обґрунтованими.

Висновки суду за результатами вирішення спору

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були дослідженні судом, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами статей 75-79, 86 ГПК України, суд зробив висновок про порушення майнових прав позивача, а отже про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки відповідачем не надано доказів оплати поставленого товару в сумі 33 180,00 грн., суд зробив висновок, що позов в частині вимог про стягнення вказаної суми є обґрунтований та законний, а тому підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 6 666,05 грн. суд вважає за необхідне закрити провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 409 грн. 00 коп. та інфляційні витрати в сумі 699, грн. 85 коп., суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з нормами частини 9 статті 129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем було заявлено про стягнення з відповідача витрат, понесених на оплату судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп. та на професійну правничу допомогу у розмірі 4 600 грн. 00 коп.

За змістом статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До позовної заяви позивачем долучено договір про надання правової (правничої) допомоги від 13 серпня 2019 року та додаткову угоду № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 серпня 2019 року.

Згідно з інформацією з платіжного доручення №74 від 19 серпня 2019 року позивач сплатив на користь адвокатського бюро 4 600,00 грн. з призначенням платежу: за надання правової допомоги згідно договору б/н. від 13 серпня 2019 року та додаткової угоди №1 від 19 серпня 2019 року.

Отже, суд вважає доведеним понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу на суму 4 600,00 грн.

Таким чином, суд керуючись частиною 9 статті 129 ГПК України вважає за необхідне покласти на відповідача судові витрати що складаються з суми судового збору та витрат щодо оплати послуг правової допомоги.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині вимог про стягнення 6 666,05 грн. пені закрити.

2. Позов задоволити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Млинівська 69, ) на користь Приватного малого підприємства "МЛС" (33024, м. Рівне, вул. Млинівська 20, ) 33 180 (тридцять три тисячі сто вісімдесят) грн. 00 коп. заборгованості, 409 (чотириста дев`ять) грн. 00 коп. 3% річних, 699 (шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 85 коп. інфляційних втрат, 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять один) грн. 00 коп. судового збору, та 4 600 (чотири тисячі шістсот) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Позивач: Приватного малого підприємства "МЛС" (33024, м. Рівне, вул. Млинівська 20, ).

Відповідач: Приватного акціонерного товариства "Дубенський завод гумово-технічних виробів" (35600, Рівненська область, м. Дубно, вул. Млинівська 69, ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 28 серпня 2019 року.

Суддя Качур А.М.