УХВАЛА

15 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 916/4747/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Банасько О.О., Білоус В.В.

учасники справи:

ініціюючий кредитор - Публічне акціонерне товариство "Енергопостачальна Компанія Одесаобленерго",

боржник - Публічне акціонерне товариство "Одеський нафтопереробний завод",

кредитор - ОСОБА_1

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду

від 31.05.2019

у складі колегії суддів: Філінюк І.Г. (головуючий), Аленін О.Ю., Лавриненко Л.В.

у справі №916/4747/15

за заявою Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна Компанія Одесаобленерго"

про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Одеський нафтопереробний завод"

ВСТАНОВИВ:

19.06.2019 через Південно-західний апеляційний господарський суд Пономаренко Василь Леонідович (далі - Пономаренко В .Л.) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою від 19.06.2019 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №916/4747/15 в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/4747/15 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.07.2019.

У зв`язку з відпусткою судді Погребняка В.Я. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/4747/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Банасько О.О., суддя - Білоус В.В., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2019.

З аналізу змісту статей 55, 129 Конституції України вбачається, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Як вбачається з прохальної частини касаційної скарги, скаржником предметом касаційного оскарження визначено ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2019, якою відмовлено ОСОБА_1 у поновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження та відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 затверджено реєстр визнаних судом вимог конкурсних кредиторів до ПАТ "Одеський нафтопереробний завод" на загальну суму 14 582 912 265, 02 грн.

Підпунктом 13 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017, передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 93 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Звертаючись до апеляційного суду 26.04.2019 з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 18.08.2016, ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване тим, що участі в розгляді справи №916/4747/15 скаржник не приймав, а про оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 18.06.2016 дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень лише 23.04.2019 та просив апеляційний суд визнати зазначені підстави пропуску строку на апеляційне оскарження поважними та поновити йому пропущений процесуальний строк з таких підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, чинній з 15.12.2017, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, при вирішенні питання про можливість поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 судом апеляційної інстанції правильно застосовано приписи процесуального закону, чинного на момент звернення скаржника з апеляційною скаргою 26.04.2019, тобто ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017.

Згідно з частиною 1 статті 119 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Отже, для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню зі скаргою на судове рішення, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Відповідно до частини 1 статті 11 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

В основі принципу юридичної визначеності лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень ("що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності").

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21.12.2010).

У справі "Устименко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що сама концепція "поважних причин" не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника. Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п.п. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Нешев проти Болгарії" від 28.10.2004).

Отже, в контексті зазначеного необхідність апеляційного перегляду судового рішення, що набрало законної сили та чинне понад 2,5 роки, має бути зумовлена виключними обставинами (оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення), наявність яких є очевидною та безспірною, що обґрунтовувало би порушення принципу правової визначеності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду, та виправдовувало таке порушення необхідністю відновлення прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду за таким переглядом, а також неможливістю цієї особи відновити свої права шляхом використання передбачених законом інших способів захисту.

Фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється суть чіткого встановлення законодавцем кожного з процесуальних строків (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №5/452/06).

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 261 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини 1, 3 статті 13 ГПК України в зазначеній редакції).

Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 2 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення від 26.04.2007 у справі "Олександр Шевченко проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" та від 14.10.2007 у справі "Трух проти України").

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Дослідивши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 та клопотання скаржника про визнання поважними причин пропуску строку на подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 та поновлення йому процесуального строку на апеляційне оскарження, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначив, що ОСОБА_1 , не отримуючи заробітну плату, як працівник підприємства-боржника, та будучи визнаним кредитором у справі №916/4747/15 про банкрутство ПАТ "Одеський нафтопереробний завод" за вимогами по заробітній платі на суму 2 314 446, 11 грн., мав можливість дізнатися про прийняття місцевим судом 18.08.2016 ухвали про затвердження реєстру вимог кредиторів ПАТ "Одеський нафтопереробний завод" та оскаржити її в апеляційному порядку у встановлений процесуальним законом строк (частина 1 статті 93 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017).

Згідно з частиною 2 статті 260 ГПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу. Частиною 4 статті 174 ГПК України передбачено, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Відповідно до частини 3 статті 260 ГПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і підстави, вказані особою у заяві, визнані судом неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції та вказати інші підстави для поновлення строку.

Ухвалою від 13.05.2019 Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу місцевого суду від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 з огляду на визнання судом неповажними зазначених скаржником при поданні апеляційної скарги причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали попереднього засідання місцевого суду 18.08.2016, а також з підстав ненадання скаржником документів, що підтверджують сплату судового збору за подання апеляційної скарги у встановлених законом порядку і розмірі; надано скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення скаржнику копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

При прийнятті ухвали від 31.05.2019, що є предметом касаційного оскарження, судом апеляційної інстанції встановлено, що 28.05.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 18.08.2016 у справі №916/4747/15, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору на суму 4 134 грн.

В обґрунтування наявності інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 ОСОБА_1 зазначив, що він не є спеціалістом у галузі права та не володіє достатніми навичками користування електронними інструментами, за допомогою яких можна відслідковувати рух справи в суді; про існування Єдиного державного реєстру судових рішень, в якому опублікована електронна копія оскаржуваної ухвали Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15, скаржник дізнався випадково, 23.04.2019 з мережі Інтернет; після ознайомлення зі змістом електронної копії ухвали суду першої інстанції від 18.08.2016 у даній справі скаржник, не зволікаючи, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 з інших підстав, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначив, що оскаржувана ухвала місцевого суду прийнята Господарським судом Одеської області 18.08.2016, повний її текст складено та підписано суддями 19.08.2016. Отже, кінцевим строком на подання апеляційної скарги на зазначену ухвалу суду є 29.08.2016, тоді як ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою 26.04.2019, тобто зі спливом процесуального строку на апеляційне оскарження більш як на 2,5 роки.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутнє поштове повідомлення про відправлення ОСОБА_1 копії оскаржуваної ухвали місцевого суду, однак, матеріалами справи підтверджується факт вручення ОСОБА_1 06.10.2016 поштового відправлення від 03.10.2016 з копією ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 про зупинення провадження у справі №916/4747/15 у зв`язку з поданням іншим учасником справи апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.08.2016, яка є предметом апеляційного оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від 26.04.2019.

Зазначені обставини апеляційний суд оцінив як такі, що не можуть вважатися особливими чи непереборними обставинами, що зумовили пропуск ОСОБА_1 процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали підготовчого засідання місцевого господарського суду від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 на строк більш як 2,5 роки за умов наявності у нього статусу кредитора по заробітній платі у справі №916/4747/15 та невжиття ним заходів щодо реалізації свого процесуального права на ознайомлення з матеріалами справи у разі відсутності можливості дізнатися про оскаржуване судове рішення за даними Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.08.2016 у справі №916/4747/15 ухвалою від 31.05.2019 в порядку частини 2 статті 261 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що скаржником у строк, визначений ухвалою суду від 13.05.2019, не наведено поважних причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 18.08.2016, які можна було б вважати особливими чи непереборними обставинами, що зумовили пропуск процесуального строку на апеляційне оскарження зазначеної ухвали суду та об`єктивно б свідчили про неможливість ОСОБА_1 , як учасника справи №916/4747/15 зі статусом кредитора по заробітній платі, звернутися з апеляційною скаргою на оскаржуване рішення місцевого суду в межах процесуального строку на його апеляційне оскарження відповідно до частини 1 статті 93 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017.

Пунктом 2 частини 2 статті 293 ГПК України визначено як підставу для відмови у відкритті касаційного провадження у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) визнання Судом касаційної скарги необґрунтованою, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на таке, Верховний Суд вважає, що правильне застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права (статей 119, 174, 260, 261 ГПК України) є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування при прийнятті ухвали від 31.05.2019 у справі №916/4747/15 про відмову у поновленні ОСОБА_1 пропущеного більш як на 2,5 роки процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду від 18.08.2016 та відмову у відкритті апеляційного провадження за такою апеляційною скаргою на підставі частини 2 статті 261 ГПК України.

З огляду на таке, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №916/4747/15 слід відмовити на підставі пункту 2 частини 2 статті 293 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись статями 119, 174, 234, 235, 258, 260, частинами 1, 2 статті 261, частиною 1 статті 287, пунктом 2 частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою від 19.06.2019 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №916/4747/15.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді О.О. Банасько

В.В. Білоус