СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2019 р. Справа №905/580/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, м.Краматорськ, Донецька область, (вх.№1903Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 27.05.2019 року по справі №905/580/19,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», м.Дніпро,

до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, м.Краматорськ, Донецька область,

про стягнення 22139,75 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про стягнення заборгованості у розмірі 22139,75 грн., у тому числі: інфляційні втрати у розмірі 16072,80 грн., 3% річних у розмірі 6066,95 грн.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Господарського суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі №905/856/18, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 310145,05 грн. Відповідач сплатив заборгованість за вказаним рішенням лише 22.12.2018 року у зв`язку із чим позивач керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України просив стягнути донараховані на суму основного боргу інфляційні втрати та 3% річних за період з 28.04.2018 року по 21.12.2018 року.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 27.05.2019 року у справі №905/580/19 (повний текст складено і підписано 27.05.2019 року, суддя Огороднік Д.М.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» інфляційні втрати у розмірі 13483,77 грн., 3% річних у розмірі 6066,95 грн. та судовий збір у розмірі 1696,36 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 27.05.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позову в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позивач не висував вимоги управлінню щодо сплати 3% річних та інфляційних; у тому, що у 2018 році утворилася сума заборгованості у розмірі 310145,05 грн. відсутня вина управління. Апелянт також вважає, що у рішенні першої інстанції неправильно визначено період нарахування інфляційних; на думку апелянта, у спірних правовідносинах інфляційні підлягають нарахуванню у період після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 21.11.2018. Апелянт, крім того, вважає застосування поняття «боржник» до управління незаконним та необґрунтованим.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 24.06.2019 року отримано позивачем та відповідачем 01.07.2019 року та 02.07.2019 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу (вх.№6270 від 04.07.2019 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Так, у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року ПАТ «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м.Краматорськ, які підпадають під дію ряду Законів України, зокрема, «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною 2 статті 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету», встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно з пунктом 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг є Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради.

Витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року відповідачем відшкодовані були не в повному обсязі. Заборгованість становить 310145,05 грн.

23.10.2017 року між ПАТ «Укртелеком» та Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (відповідач) укладено договір №364 щодо проведення розрахунків за надані пільги окремим громадянам.

Згідно пп.2.2.7.п.2.2. договору встановлено, що позивач зобов`язаний надавати населенню обумовлені законодавством України пільги на оплату телекомунікаційних послуг.

Відповідно до п.п.2.1.4. п.2.1. договору сторони погодили, що відповідач зобов`язаний проводити розрахунки за фактично надані пільги окремим категоріям громадян з місцевого бюджету згідно з чинним законодавством.

Відповідач відшкодовує кошти за послуги, надані пільговикам не пізніше десятого числа місяця другого за звітним, згідно підпункту 2.1.7. п.2.1 договору.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року, згідно п.6.1. договору.

У даному випадку, між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв`язку окремим категоріям населення на пільговій основі, в яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

При цьому, чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилені посилання відповідача на відсутність укладеного між сторонами на перше півріччя 2017 договору про надання телекомунікаційних послуг.

Крім того, з 01.07.2017 року у відповідача виник обов`язок з оплати витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категорія громадян в порядку визначеному договором №364 від 23.10.2017 року.

Позивачем належним чином виконувались обов`язки, щодо надання пільговим категоріям громадян м. Краматорська телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Пунктом 10 Положення «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року №117 підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга».

Протягом лютого 2017 року - січня 2018 року позивачем щомісячно на виконання п.10 Положення, на адресу відповідача направлялись розрахунки щодо вартості послуг, фактично наданих громадянам пільгових категорій у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга».

Позивачем надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах за період з 01 січня 2017 року по червень 2017 року включно на загальну суму 296695,59 грн., за період з липня по грудень 2017 року на загальну суму 180514,72 грн., на загальну суму 477210,31 грн., що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг.

Відповідачем було частково сплачено заборгованість в сумі 167065,27грн. за договором №364 від 23.10.2017 року. Таким чином, заборгованість відповідача за надані позивачем телекомунікаційні послуги на пільгових умовах за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року складала 310145,05 грн.

Позивачем на адресу відповідача була направлена вимога №12С000-2409 від 13.04.2018 про сплату заборгованості у сумі 310145,05 грн. за зобов`язаннями січня-грудня 2017 року, яка отримана відповідачем 20.04.2018, про що наявні у матеріалах справи опис вкладення у цінний лист, датований 13.04.2018 року, фіскальний чек ДД ПАТ «Укрпошта» №б/н від 13.04.2018 року, рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення 20.04.2018 року.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі №905/856/18 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 310145,05 грн. та 4652,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2018 року рішення Господарського суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі №905/856/18 залишено без змін.

10.12.2018 на виконання рішення Господарського суду Донецької області у справі №905/856/18 видано відповідний наказ.

22.12.2018 року відповідачем сплачена заборгованість у сумі 310145,05грн.

Таким чином, враховуючи несвоєчасне виконання зобов`язань відповідача перед позивачем щодо оплати боргу, позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних за період з 28.04.2018 року по 21.12.2018 року.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, завдання шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема факту наявності боргу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно вимог статті 599 цього Кодексу, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача існувало зобов`язання перед позивачем у загальній сумі 310145,05 грн. за надання позивачем телекомунікаційних послуг на пільгових умовах громадянам м.Краматорськ у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

У порядку статті 530 Цивільного кодексу України позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити існуючу заборгованість, яка отримана відповідачем 20.04.2018 року, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до зазначеної статті цього Кодексу, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові.

Проте, відповідачем не надано доказів та не спростовано належним чином факту отримання ним вимоги 20.04.2018 року.

Відтак, вимога позивача від 13.04.2018 року є такою, що відповідає положенням цивільного законодавства, і відповідач у строк по 27.04.2018 року включно мав сплатити позивачу заборгованість на виконання отриманої вимоги.

Проте, відповідачем заборгованість у розмірі 310145,05 грн. сплачена лише 22.12.2018 року після набрання законної сили судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи, що відповідач не сплатив у строки, визначені законом, заборгованість на виконання вимоги (по 27.04.2018 року включно), він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання.

За приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання, до повного виконання грошового зобов`язання.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №921/412/17-г/17.

Тому надуманими та безпідставними є доводи апелянта, що у спірних правовідносинах інфляційні підлягають нарахуванню у період після ухвалення судом апеляційної інстанції постанови.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Пунктом 5.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року №14 передбачено, що кредитор вправі вимагати, у тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Зазначене спростовує доводи апелянта, що позивач не висував вимоги управлінню щодо сплати 3% річних та інфляційних, оскільки досудова вимога про стягнення 3% річних та інфляційних не є обов`язковою у відповідності до положень цивільного законодавства.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для застосування до відповідача правових наслідків прострочення виконання зобов`язання, встановлених законом, у цьому випадку 3% річних та інфляційних.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта про відсутність його вини у тому, що у 2017 році утворилася сума заборгованості у розмірі 310145,05 грн., оскільки, відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 року, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції і 3% річних є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що інфляційні нарахування і 3% річних на суму боргу, сплату яких передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають засобом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів по їх сплаті та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком суду першої інстанції Місцевий господарський суд, перевірений розрахунок інфляційних втрат позивача дійшов вірного висновку про його арифметичну невірність та враховуючи приписи п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» вірно встановив, що належною сумою стягнення інфляційних втрат з відповідача на користь позивача є 13483,77 грн. за період з 01.05.2018 року.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянт не був позбавлений права у будь-який час сплатити позивачу заборгованість у розмірі 310145,05 грн. після отримання вимоги, у тому числі і під час розгляду справи про стягнення заборгованості судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та діючими нормами права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 27.05.2019 року у справі №905/580/19 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 126, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 27.05.2019 року по справі №905/580/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов