ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2019 р. Справа №909/230/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Гураль К.,

явка учасників справи:

від позивача Легін В.Б. (довіреність б/н від 11.03.2019);

від відповідача-1 ОСОБА_1 О.Е ОСОБА_2 директор (паспорт серія НОМЕР_1 );

від відповідача-2 не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Калуська соляна компанія» б/н від 08.07.2019 та доповнення б/н від 09.07.2019 (прийняті згідно з ухвалою від 15.07.2019)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019, м. Івано-Франківськ, суддя: Максимів Т.В., повний текст рішення складено - 18.06.2019,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Калуська соляна компанія», м. Калуш Івано-Франківська область

до відповідача-1 Акціонерного товариства «Оріана», м. Калуш Івано-Франківська область

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко», м. Калуш Івано-Франківська область

про визнання недійсним пункту 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко, оформленого протоколом №3 від 17.04.2018, в частині збільшення статуного капіталу ТОВ «Оріана-Еко» на суму 31 291 947,00 грн., що складає суму ПДВ

визнання розміру статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко»,

та визнання розмірів часток ТОВ «Калуська соляна компанія» і ВАТ «Оріана» у статутному капіталі ТОВ «Оріана-Еко»,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

13.03.2019 в Господарський суд Івано-Франківської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Калуська соляна компанія» (далі по тексту ТОВ «Калуська соляна компанія») з позовною заявою до Акціонерного товариства «Оріана» (АТ «Оріана») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Оріана-Еко» (далі по тексту ТОВ «Оріана-Еко») про (1) визнання недійсним пункту 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», оформленого протоколом №3 від 17.04.2018 в частині збільшення статутного капіталу на суму 31 291 947,00 грн., що складає суму податку на додану вартість (ПДВ), (2) визнання статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко» в розмірі 336 851 286,00 грн. та (3), визнання частки ВАТ «Оріана» у розмірі 156 461 102,00 грн., що становить 46% статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко», а частки ТОВ «Калуська соляна компанія» у розмірі 180 390 184,00 грн., що становить 54% статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко».

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», оформлене протоколом №3 від 17.04.2018 є незаконним, оскільки збільшення статутного капіталу товариства за рахунок податку на додану вартість, який належить до бюджетних коштів суперечить законодавству та призвело до штучного збільшення частки ВАТ «Оріана» в статутному капіталі ТОВ «Оріана-Еко», чим порушило корпоративні права ТОВ «Калуська соляна компанія».

Правовою підставою позову зазначено ст.ст. 13, 51 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 відмовлено в задоволенні вищезазначеного позову.

В частині позовної вимоги про визнання недійним пункту 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», оформленого протоколом №3 від 17.04.2018, вищезазначене рішення суду мотивоване тим, що позивач не був учасником цього товариства, а тому недотримання вимог закону та установчих документів юридичної особи під час скликання і проведення загальних зборів не може визнаватися порушенням прав тих позивачів, які на момент його прийняття не були учасниками (акціонерами, членами) цієї особи. При цьому суд першої інстанції зазначив, що судовому захистові підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, а не права які будуть або можуть бути порушені в майбутньому.

Відмову в задоволенні позовних вимог про визнання загального розміру статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко» та часток учасників цього товариства суд першої інстанції мотивував тим, що визначення розміру часток в статутному капіталі товариства належить до компетенції загальних зборів учасників товариства, а не суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 в справі №909/230/19 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевий господарський суд не врахував, що збільшення статутного капіталу товариства за рахунок податку на додану вартість, який належить до бюджетних коштів суперечить ч. 3 ст. 86 ГК України (в редакції Закону №406-VII від 04.07.2013, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів) та призводить до штучного збільшення частки ВАТ «Оріана» в статутному капіталі ТОВ «Оріана-Еко», чим порушує корпоративні права ТОВ «Калуська соляна компанія».

Відповідачі згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судове засідання 30.07.2019 з`явились представники позивача (ТОВ «Калуська соляна компанія») та відповідача-1 (АТ «Оріана).

Представник відповідача-2 (ТОВ «Оріана-Еко) в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Ухвала Західного апеляційного господарського суду від 08.08.2019, якою розгляд апеляційної скарги призначено на 14.08.2019, направлена ТОВ «Оріана-Еко» 09.08.2019, однак не вручена (за інформацією пошти «з інших причин»), що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення №280.

При цьому, апеляційний господарський суд виконав зазначену процесуальну дію не менше ніж п`ять днів до дати слухання справи, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 120 ГПК України.

Вищезазначена ухвала суду направлена на адресу ТОВ «Оріана-Еко» « 77300, Івано-Франківська обл., місто Калуш, вулиця Євшана, будинок 9», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказана адреса співпадає з адресою відповідача-1 (АТ «Оріана»), який є його засновником та представник якого в судове засідання з`явився.

Згідно з ч. 7 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» суди безоплатно отримують відомості з Єдиного державного реєстру з метою здійснення ними повноважень, визначених законом, виключно в електронній формі через портал електронних сервісів у порядку, визначеному Міністерством юстиції України в Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З вищенаведеного вбачається, що ухвала суду апеляційної інстанції, в якій призначено справу до розгляду в судовому засіданні надіслана ТОВ «Оріана-Еко» за належною адресою та в строки визначені процесуальним законом.

Відповідно до частин третьої і сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами.

Ухвала Західного апеляційного господарського суду від 08.08.2019, якою розгляд апеляційної скарги призначено на 14.08.2019, опублікована на веб-сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/83536235.

Отже, ТОВ «Оріана-Еко» не було позбавлено об`єктивної можливості дізнатися про рух справи, що розглядається, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданим їй процесуальним правом не скористалася.

Окрім того, до початку судового засідання 14.08.2019 представником позивача подано докази вручення ТОВ «Оріана-Еко» повідомлення про те, що судове засідання відбудеться 14.08.2019.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що відповідач-2 належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, що в силу ч. 12 ст. 270 ГПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Представники учасників справи, які в судове засідання з`явились не заперечили проти можливості слухання справи за відсутності представника відповідача-2.

Таким чином, враховуючи наведене, апеляційний господарський суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України розглядає справу за відсутності відповідача-2, який в судове засідання не з`явився без поважних причин.

Подане 18.07.2019 клопотання апелянта про призначення судово-економічної експертизи у відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України залишене апеляційним господарським судом без розгляду, оскільки без поважних причин заявлене поза межами підготовчого засідання, яке завершене згідно з ухвалою від 15.07.2019.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, навівши аргументи аналогічні викладеним у ній, просив скасувати рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Представник відповідача-1 заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що пунктом 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», яке оформлене протоколом №1 від 08.02.2017 (а.с.25-26,т.1) керуючим санацією, на виконання пункту 6.3. плану санації ВАТ «Оріана», для уникнення негативних екологічних наслідків у регіоні за наслідками діяльності ДП ВАТ «Оріана» Калійний завод ВАТ «Оріана» запропоновано створити ТОВ «Оріана-Еко» з метою одержання прибутку шляхом здійснення господарської діяльності, не забороненої чинним законодавством України.

За вказану пропозицію керуючого санацією проголосували одноосібно 100% голосів, вирішивши створити ТОВ «Оріана-Еко».

08.02.2017 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №0002620 про проведення державної реєстрації юридичної особи.

Також, за змістом вищезазначеного рішення загальних зборів від 08.02.2017 (а.с.25-26,т.1) було вирішено сформувати статутний капітал в розмірі 156 459 735,00 грн. без ПДВ, що становить 100%, шляхом внесення майна та сировини ВАТ «Оріана», яке не задіяне в господарській діяльності товариства, але необхідне для досягнення мети створюваного товариства та має оцінку у відповідності до Звіту про оцінку комплексу виробничих будівель, споруд, інженерних мереж та обладнання, цеху технологічного автотранспорту, що належить ВАТ «Оріана» та Звіту про оцінку будівель, споруд і обладнання Домбровського карєру та Сульфатно-збагачувальної фабрики ВАТ «Оріана» на які отримано рецензії Фонду державного майна України.

Ці обставини підтверджуються відповідним витягом, відомості з якого перевірені апеляційним господарським судом.

17.04.2018 на позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Оріана -Еко» прийнято рішення, оформлене протоколом №3 (а.с.27,т.1), відповідно до пункту 2 якого вирішено збільшити статутний капітал на суму 31 291 947,00 грн., що складає суму податку на додану вартість, яка згідно з незалежною оцінкою не була врахована у вартість попередньо внесеного майна, а також на 7 000,00 грн. грошовими коштами, що не є предметом даного спору.

Отже, у зв`язку з прийняттям цього рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко» від 17.04.2018 статутний капітал товариства збільшився з 156 459 735,00 грн. до 187 758 682,00 грн. (156 459 735,00 грн. + 31 291 947,00 грн. + 7 000,00 грн.), про що внесено відповідні зміни до статуту ТОВ «Оріана-Еко» та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

27.04.2018 на позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Оріана-Еко» прийнято рішення оформлене протоколом №4 (а.с.28-29,т.1), відповідно до пункту 2 якого вирішено ввести до складу засновників ТОВ «Оріана-Еко» Товариство з обмеженою відповідальністю «Калуська соляна компанія», шляхом відступлення останньому частки в розмірі 0,003% у статутному капіталі, що становить 5 633,00 грн. за номінальною вартістю.

На виконання цього рішення до статуту ТОВ «Оріана-Еко» та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відповідні зміни.

05.05.2018 на позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Оріана-Еко» учасники прийняли рішення оформлене протоколом №5 (а.с.30,т.1), відповідно до пункту 2 якого вирішили збільшити статутний капітал товариства шляхом внесення його учасником ТОВ «Калуська соляна компанія» грошових коштів, технологічного обладнання, ноу-хау та іншого в еквіваленті на суму 180 384 543,00 грн. та здійснити перерозподіл часток учасників товариства таким чином:

ВАТ «Оріана» - 51%, що становить 187 753 049,00 грн.,

ТОВ «Калуська соляна компанія» - 49%, що становить 180 390 184,00 грн.

На виконання цього рішення до статуту ТОВ «Оріана-Еко» та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені відповідні зміни.

Предметом даного спору є спрямована до товариства вимога його учасником про визнання недійсним пункту рішення загальних зборів, яким було збільшено статутний капітал за рахунок податку на додану вартість від первинно внесеного майна іншим учасником, який, до вступу позивача в це товариство, був одноосібним засновником.

Водночас, предметом спору не є вимоги про визнання недійсним пункту рішення загальних зборів в частині збільшення статутного капіталу шляхом внесення 7 000,00 грн. грошовими коштами.

Окрім того, предметом даного спору є похідні вимоги позивача до відповідачів про визнання розміру статутного капіталу товариства та часток його учасників у ньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 98 ЦК України, рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду корпоративних спорів за позовами учасників (акціонерів) господарського товариства про визнання недійсними рішень загальних зборів юридичної особи, господарський суд має враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства; прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації. При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, господарський суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Зважаючи на підстави позову в даній справі, предметом доказування є обставини, які підтверджують незаконність збільшення статутного капіталу товариства за рахунок податку на додану вартість, а також штучний характер збільшення статутного капіталу товариства в такий спосіб, та на підставі цих обставин встановити чи порушуються права або інтереси позивача в справі.

Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018, який набрав чинності 17.06.2018, визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про господарські товариства» у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, а також внесено зміни зокрема до Цивільного кодексу України, а саме назву підрозділу 4 § 1 глави 8 "4. Товариство з обмеженою відповідальністю" та статті 140-151 виключено.

Разом з тим на момент виникнення та існування спірних правовідносин, зазначені зміни чинності ще не набули, а тому апеляційний господарський суд здійснює перевірку правильності застосування судом першої інстанції, в тому числі і норм матеріального права, в редакціях чинних на момент прийняття оспорюваного рішення загальних зборів, тобто станом на 17.04.2018.

Згідно з частиною 1 статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом (частина 1 статті 140 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Однією з особливостей корпоративних прав є те, що їх виникнення або здійснення залежить від розміру частки учасника у статутному капіталі господарського товариства. Іншими словами право на участь в управлінні господарським товариством, право на отримання дивідендів та активів у разі його ліквідації здійснюється його учасниками пропорційно до розміру їх часток у статутному капіталі.

Так, зокрема відповідно до частини 1 статті 142 Цивільного кодексу України якщо товариство з обмеженою відповідальністю засновується кількома особами, ці особи у разі необхідності визначити взаємовідносини між собою щодо створення товариства укладають договір у письмовій формі, який встановлює порядок заснування товариства, умови здійснення спільної діяльності щодо створення товариства, розмір статутного капіталу, частку у статутному капіталі кожного з учасників, строки та порядок внесення вкладів та інші умови.

Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі (абзац 2 частини 1 статті 143 Цивільного кодексу України).

Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що учасники товариства мають право, зокрема брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

Відповідно до частини 4 статті 58 Закону України «Про господарські товариства» учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі.

Згідно з частиною 2 статті 148 Цивільного кодексу України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

Отже, аналіз наведених положень законодавства дає підстави зробити висновок про те, що права учасника господарського товариства, які визначені у законі як корпоративні, здійснюються на пропорційних засадах, тобто з урахуванням розміру частки учасника у статутному капіталі товариства. Від розміру частки учасника господарського товариства залежить те, якою кількістю голосів він володіє на загальних зборах товариства, який розмір дивідендів або активів у разі ліквідації будуть йому виплачувати.

Питання щодо порядку збільшення статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю не врегульоване ні Цивільним кодексом України, ні Господарським кодексом України, ні Законом України "Про господарські товариства", останній містить лише положення про те, що збільшення статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю допускається після внесення усіма його учасниками вкладів у повному обсязі (частина 8 статті 52) та таке рішення підлягає державній реєстрації в установленому законом порядку (частина 3 статті 52).

Відповідно до п. «б», «г» ч. 1 ст. 11 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства зобов`язані: виконувати свої зобов`язання перед товариством, в тому числі і пов`язані з майновою участю, а також вносити вклади (оплачувати акції) у розмірі, порядку та засобами, передбаченими установчими документами; нести інші обов`язки, якщо це передбачено цим Законом, іншим законодавством України та установчими документами.

Зазначеною нормою визначено обов`язок учасника фактично внести вклад у розмірі, який ним визначено рішенням загальних зборів.

З вищезазначених норм вбачається, що рішення загальних зборів, яким збільшується розмір статутного капіталу, а відтак і перерозподіляється сфера корпоративного впливу учасників товариства на діяльність товариства, матиме правові наслідки з моменту державної реєстрації в установленому законом порядку.

Разом з тим, факт державної реєстрації збільшення статутного капіталу товариства в силу п. «б», «г» ч. 1 ст. 11 Закону України «Про господарські товариства» зобов`язує учасника, який збільшив свою частку, фактично внести такий вклад. В протилежному випадку, збільшення статутного капіталу носитиме декларативний, а не дійсний характер, порушуватиме пропорційність здійснення учасниками товариства своїх корпоративних прав, та суперечитиме ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» за змістом якої відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, результатом формування статутного капіталу підприємства є розподіл обсягу та меж здійснення корпоративних прав між учасниками товариства, які визначаються у відповідному рішенні загальних зборів, яке підлягає державній реєстрації.

Натомість встановлення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань розміру частки учасника в статутному капіталі товариства на підставі відповідного рішення загальних зборів товариства, без фактичного внесення вкладу розміру такої частки надає учаснику товариства, за яким встановлено таку частку, безпідставну перевагу щодо обсягу та меж здійснення корпоративних прав перед іншими учасниками товариства.

Окрім того, апеляційний господарський суд зазначає, що рішення загальних зборів товариства, яким збільшується статутний капітал, за своєю суттю має триваючий характер, оскільки діє протягом всього періоду реалізації учасниками товариства корпоративних прав, обсяги та межі яких визначаються на основі відповідного рішення загальних зборів про збільшення статутного капіталу шляхом розподілу часток учасників товариства пропорційно до їх фактичних вкладів.

У випадку якщо таке рішення загальних зборів не відповідає вимогам закону та порушує корпоративні права учасника товариства, то це свідчить про триваючий характер порушення цих корпоративних прав, який не може ставитись в залежність до моменту, коли особа, яка звернулась за судовим захистом, стала учасником товариства.

Визначальною обставиною для встановлення факту порушення корпоративного права учасника товариства є його існування на момент пред`явлення позову. Натомість захист порушеного права відбувається з моменту, коли відпали обставини, які зумовили порушення корпоративних прав.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України від 25.07.2002 зазначено таке:

- відповідно прецедентної практики Суду стаття 1 Протоколу № 1 містить три окремі норми: перша, що виражається в першій фразі першого абзацу та несе в собі загальний характер, виражає принцип поваги до права власності; друга, що міститься в другій фразі того ж абзацу, має за об`єкт позбавлення права власності за певних умов; що стосується третьої, згаданої в другому абзаці, вона визнає саме можливість державам-учасницям регламентувати на власний розгляд використання майна в загальних інтересах. Тим не менш, тут не йдеться про абсолютно не зв`язані між собою норми. Друга та третя є особливими прикладами, що стосуються права власності; крім того, вони повинні тлумачитися в світлі принципу, закріпленого першою нормою (рішення у справі «Бейєм проти Італії», § 98);

- акції, якими володів заявник, мали безсумнівно економічну цінність та становили «майно» в розумінні статті 1 Протоколу № 1;

- у зв`язку з цим, що «акція товариства є складною річчю. Вона свідчить про те, що власник має частину акціонерного капіталу та відповідні права. Тут мова не йде лише про непрямий контроль за акціонерними активами, оскільки й інші права, особливо право голосу та право впливати на товариство, можуть випливати з акції» (№11189/84, «Товариство S. і T. проти Швеції», рішення від 11.12.86, Рішення та Звіти (D.R.) 50, с. 158).

- заявник спочатку володів 49 % акцій ЗАТ «Совтрансавто-Луганськ». Внаслідок кількох збільшень статутного фонду ЗАТ «Совтрансавто-Луганськ» частина капіталу, що була в його володінні, знизилася з 49 % до 20,7 %. Відтак, зазнали змін власні повноваження заявника як власника акцій, а саме: його здатність керувати товариством та контролювати його майно;

- несправедливий характер, який мало провадження у справах, має прямий зв`язок з правом заявника на повагу до його майна.

Також, апеляційним господарським судом на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховується постанова Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №918/92/17 за змістом якої надання можливості одному із учасників товариства з обмеженою відповідальністю, який володіє часткою, що має вирішальний вплив при прийнятті рішень на загальних зборах товариства, права самостійно збільшувати статутний капітал товариства без врахування на засадах пропорційності часток інших учасників, що фактично призводить до їх зменшення, свідчить про невідповідність таких рішень загальних зборів наведеним нормам законодавства, принципу верховенства права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідно про порушення прав та законних інтересів учасника товариства.

Оскільки оскаржуваним рішенням загальних зборів збільшено розмір статутного капіталу за рахунок податку на доданку вартість, то визначальною обставиною при вирішенні даного спору є правовий характер такого вкладу, а також наявність чи відсутність законодавчої можливості учасника товариства вносити такий вклад.

Статтею 9 Податкового кодексу України визначено перелік загальнодержавних податків та зборів, до яких, зокрема, віднесено й податок на додану вартість.

Згідно з п. 11, 23, 37 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України , бюджетні кошти (кошти бюджету) це належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету; надходження бюджету - доходи бюджету, повернення кредитів до бюджету, кошти від державних (місцевих) запозичень, кошти від приватизації державного майна (щодо державного бюджету), повернення бюджетних коштів з депозитів, надходження внаслідок продажу/пред`явлення цінних паперів; доходи бюджету - податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ).

Отже, податок на додану вартість є доходом бюджету, який є складовою надходжень бюджету, що за своєю суттю відноситься до бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 ГК України (в редакції Закону №406-VII від 04.07.2013, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів) вкладами учасників та засновників господарського товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, а також інші майнові права (включаючи майнові права на об`єкти інтелектуальної власності), кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад, оцінений у гривнях, становить частку учасника та засновника у статутному капіталі товариства. Порядок оцінки вкладів визначається в установчих документах господарського товариства, якщо інше не передбачено законом. Забороняється використовувати для формування статутного (складеного) капіталу товариства бюджетні кошти.

Аналогічні положення містяться й у ст. 13 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції №2457-VI (2457-17) від 08.07.2010, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів).

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів існувала законодавча заборона щодо формування статутного капіталу товариства за рахунок бюджетних коштів, до числа яких відноситься й податок на додану вартість.

Заперечення представника відповідача-1 в судовому засіданні про те, що статутний капітал ТОВ «Оріана-Еко» фактично збільшений АТ «Оріана» не за рахунок податку на додану вартість, а за рахунок податкового кредиту, право на який набуло ТОВ «Оріана-Еко», відхиляються апеляційним господарським судом як безпідставні, з огляду на наступне.

Пунктом 14.1.178 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Відповідно до 14.1.156 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Таким чином за своєю суттю податок на додану вартість (ПДВ) є податковий зобов`язанням, а не речовим правом чи майном, яке може бути внесене до статутного капіталу товариства.

Частиною першою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту цієї норми вбачається, що необхідними елементами «обов`язку доказування» є: 1) певне міркування особи щодо обставин, якими вона підтверджує свої вимоги або заперечення; 2) подання відповідних доказів, які підтверджують ці обставини.

Отже, до надання відповідних доказів на обґрунтування заявлених вимог або заперечень, будь які висловлені особою міркування будуть собою являти припущення, які не мають під собою жодного доказового значення.

Зазначене узгоджується з вимогами процесуального закону щодо оцінки доказів про те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідачем-1 (АТ «Оріана») не надано жодного доказу на підтвердження того, що статутний капітал ТОВ «Оріана-Еко» фактично збільшений АТ «Оріана» не за рахунок податку на додану вартість, а за рахунок податкового кредиту, право на який набуло ТОВ «Оріана-Еко», то такі твердження є припущеннями, які не можуть бути враховані апеляційним господарським судом.

Також, апеляційним господарським судом не встановлено, що сума, на яку оскаржуваним рішенням загальних зборів збільшено статутний капітал, фактично вносилась, що підтверджує обґрунтованість доводів апелянта про штучність такого збільшення статутного капіталу.

Апеляційний господарський суд не враховує експертний висновок на запит АТ «Оріана» «Щодо внеску до статутного капіталу в частині суми податку на додану вартість» та додатки до нього (а.с.154-158,т.1), оскільки за своїм змістом такий відображає обставини щодо порядку обчислення розміру податку на додану вартість (ПДВ), які не відносяться до сфери спеціальних знань та не мають значення при вирішенні цього спору.

Таким чином, місцевим господарським судом не перевірено оскаржуване рішення загальних зборів на відповідність нормам законодавства та відсутність порушення прав чи законних інтересів позивача, як учасника товариства, таким рішенням загальних зборів, що потягнуло за собою прийняття неправильного судового рішення.

Натомість апеляційним господарським судом, встановлено, що на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів, існувала законодавча заборона на збільшення статутного капіталу товариства за рахунок податку на додану вартість, що потягнуло за собою безпідставне збільшення розміру частки одного учасника товариства по відношенню до іншого, та без дотримання пропорційності розширило обсяг і межі здійснення корпоративних прав між учасниками товариства.

Зважаючи на триваючий характер дії оскаржуваного рішення загальних зборів, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що невідповідність такого рішення вимогам закону порушує корпоративні права позивача незалежно від моменту, коли він став учасником товариства, оскільки непропорційний розподіл часток, від якого залежить обсяг і межі реалізації учасниками товариства їхніх корпоративних прав, продовжує існувати на момент звернення до суду із даним позовом.

З цих підстав, апеляційний господарський суд не погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовної вимоги ТОВ «Калуська соляна компанія» про визнання недійсним недійсним пункту 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», оформленого протоколом №3 від 17.04.2018 в частині збільшення статутного капіталу в розмірі 31 291 947,00 грн., що складає суму податку на додану вартість з попередньо внесеного ВАТ «Оріана» майна, та доходить до протилежного висновку про наявність підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Щодо похідних вимог про визнання розміру статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко» та визнання розміру часток учасників ТОВ «Оріана-Еко», апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що для державної реєстрації змін до відомостей про склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю подаються такі документи: 1) заява про державну реєстрацію змін до цих відомостей; 2) документ про сплату адміністративного збору; 3) один із таких відповідних документів: д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства;

Таким чином, з аналізу наведених норм матеріального права та фактичних обставин справи вбачається, що такий спосіб захисту порушеного права як визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства є належним та ефективним способом захисту.

Окрім того, наведене узгоджується з ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України за змістом якої визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 5 ГПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зважаючи на це, неправильними є висновки місцевого господарського суду про те, що похідні вимоги не підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на наведене, аргументи, пояснення відповідача-1 у судовому засіданні про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що не відповідають встановленим обставинам по справі.

Доводи апелянта спростовують висновки суду першої інстанції, що тягне за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, у зв`язку з доведеністю неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга ТОВ «Калуська соляна компанія» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, апеляційний господарський суд на підставі ст.129 ГПК України дійшов до висновку про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 3841,50 грн. судового збору за подання позовної заяви, та 4322,25 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 236, 269-270, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Калуська соляна компанія» б/н від 08.07.2019 та доповнення б/н від 09.07.2019 задоволити.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 в справі №909/230/19 скасувати.

Визнати недійсним пункт 2 рішення загальних зборів учасників ТОВ «Оріана-Еко», оформленого протоколом №3 від 17.04.2018, в частині збільшення статутного капіталу ТОВ «Оріана-Еко» на суму 31 291 947,00 грн., що складає суму податку на додану вартість.

Визнати статутний капітал ТОВ «Оріана-Еко» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) в розмірі 336 851 286,00 грн.

Визнати розмір частки ВАТ «Оріана» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) у статному капіталі ТОВ «Оріана-Еко» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) 156 461 102,00 грн.

Визнати розмір частки ТОВ «Калуська соляна компанія» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Будівельників, 1, ) у статному капіталі ТОВ «Оріана-Еко» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) 180 390 184,00 грн.

Стягнути з ВАТ «Оріана» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) на користь ТОВ «Калуська соляна компанія» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Будівельників, 1, ) 3841,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ТОВ «Оріана-Еко» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) на користь ТОВ «Калуська соляна компанія» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Будівельників, 1, ) 3841,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ВАТ «Оріана» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) на користь ТОВ «Калуська соляна компанія» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Будівельників, 1, ) 4322,25 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ТОВ «Оріана-Еко» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Євшана, 9, ) на користь ТОВ «Калуська соляна компанія» (77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Будівельників, 1, ) 4322,25 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду на підставі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 21.08.2019.