ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"19" серпня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1663/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/1663/19

за позовом: Фізичної особи - підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни ( АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . ( РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 26 300 грн.

Представники сторін:

від позивача - Якубенко О.В. , паспорт серія № КМ825404,

Найденко К.Р. , довіреність № б/н, дата видачі : 20.03.17;

від відповідача - ОСОБА_4 , ордер № 403526, дата видачі : 05.08.19;

ОСОБА_1 , паспорт серія № НОМЕР_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Якубенко Олена В`ячеславівна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 26 300 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором про намір купівлі - продажу МАФу від 25.12.2016р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.06.2019р. провадження по справі №916/1663/19 було відкрито. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

06.08.2019р. за вх. №15666/19 відповідачем до суду було подано відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими безпідставними, в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

25 грудня 2016 року між ОСОБА_1 («Продавець») та Якубенко Оленою В`ячеславівною («Покупець») було укладено договір про наміри купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку (договір).

Відповідно до умов розділу 1. Договору Продавець має намір продати, а Покупець має намір купити МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (зупинковий комплекс) за суму в розмірі 6 000 доларів США, що становить еквівалент в 180 000 грн., до 30 липня 2017 року. Об`єкт є власністю Продавця та має всі належні документи на нього.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що Покупець зобов`язується виплатити всю суму в розмірі 6 000 доларів США рівними частинами, в строк до 30.07.2017 р., а саме: - 25.12.2016 р. - аванс в розмірі 200 доларів. США; - з 01.02.2017 р. по 30.02.2017 р. - 800 доларів США; - з 01.03.2017 р. по 30.03.2017 р. - 1 000 доларів США; - з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. - 1 000 доларів США; - з 01.05.2017 р. по 30.05.2017 р. - 1 000 доларів США; -з 01.06.2017р. по 30.06.2017р .- 1 000 доларів США; - з 01.07.2017 р. по 30.07.2017 р. - 1 000 доларів США.

Відповідно до п. 3.2. Договору, Продавець зобов`язаний укласти основний договір купівлі-продажу МАФу з Покупцем після отримання всієї суми грошових коштів та передати відповідні документи на об`єкт, які підтверджують право власності на нього.

Позивач вказує, що при підписанні договору, відповідно до умов договору, а саме пункту 2.1. нам було сплачено аванс в розмірі 200 доларів США про що свідчить відповідний запис ОСОБА_1 за його підписом.

В подальшому 02 лютого 2017 року позивачем було передано ОСОБА_1 ще 800 доларів США, що підтверджується розпискою складеною відповідачем.

За посиланнями позивача, на час укладення Договору ОСОБА_1 не надав, для огляду правовстановлюючі документи на МАФ, однак зобов`язався зібрати та продемонструвати їх мені під час виплати чергової частини грошових коштів.

Однак, документи, що підтверджують право власності ОСОБА_1 на МАФ, який є предметом Договору від 25.12.2016 р., при черговій сплаті авансу для огляду надані не були.

У зв`язку з цим позивачем подальші виплати за Договором від 25.12.2016 р. були призупинені до моменту ознайомлення зі змістом правовстановлюючих документів на МАФ.

Як вказує позивач, в листопаді 2017 року йому стало відомо, що МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: АДРЕСА_3 зупинковий комплекс), було знесено міськими властями.

Отже, за посиланнями позивача, всього на виконання умов Договору від 25.12.2016 р. позивачем було передано ОСОБА_1 1 000 доларів США, предмет Договору від 25.12.2016 р. було знищено, а договір купівлі-продажу укладений не був.

При цьому, як вказує позивача на неодноразові усні вимоги повернути отримані ним 1 000 доларів США Відповідач не реагував, грошові кошти не повернув.

Посилаючись на вищенаведені обставини, Фізична особа - підприємець Якубенко Олена В`ячеславівна звернулась до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 5 ст. 182 Господарського кодексу України відносини щодо укладення Попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 182 Господарського кодексу України визначено, що за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Судом встановлено, що 25 грудня 2016 року між ОСОБА_1 («Продавець») та Якубенко Оленою В`ячеславівною («Покупець») було укладено договір про наміри купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку, за умовами якого Продавець має намір продати, а Покупець має намір купити МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: АДРЕСА_3 зупинковий комплекс) за суму в розмірі 6 000 доларів США, що становить еквівалент в 180 000 грн., до 30 липня 2017 року. Об`єкт є власністю Продавця та має всі належні документи на нього.

У відповідності до ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, Договір про наміри купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016 р. не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України, при цьому укладений договір не містить жодних посилань що зазначений договір є саме попереднім договором.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що Покупець зобов`язується виплатити всю суму в розмірі 6 000 доларів США рівними частинами, в строк до 30.07.2017 р., а саме: - 25.12.2016 р. - аванс в розмірі 200 доларів. США; - з 01.02.2017 р. по 30.02.2017 р. - 800 доларів США; - з 01.03.2017 р. по 30.03.2017 р. - 1 000 доларів США; - з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. - 1 000 доларів США; - з 01.05.2017 р. по 30.05.2017 р. - 1 000 доларів США; -з 01.06.2017р. по 30.06.2017р .- 1 000 доларів США; - з 01.07.2017 р. по 30.07.2017 р. - 1 000 доларів США.

Судом встановлено, що не заперечується сторонами позивачем на виконання умов договору про наміри купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку були сплачені грошщові кошти в сумі 1 000 доларів США.

При цьому звертаючись з відповідним позовом до суду позивач, визначив виплачену за відповідним договором суму, як аванс.

В той же час в назві договору вбачається, що окрім наміру укладання договору купівлі-продовжу, він регулює відносини сторін щодо передачі завдатку.

З урахуванням зазначеного суд вбачає за необхідне дослідити питання правової природи виплачених позивачем за договором про наміри купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку коштів.

Суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного суду України від 18.09.2013р. по справі №6-63цс13).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Функція завдатку полягає, насамперед, в забезпеченні виконання зобов`язання і не може існувати поза зобов`язанням, тому правила ч. 2. ст. 571 ЦК України про повернення завдатку та додаткової сплати суми у розмірі завдатку або його вартості застосовується лише тоді, коли між сторонами укладений договір, однак він не виконується з вини однієї із сторін.

У випадках, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому законом порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який полягає поверненню в тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини якої із сторін не відбулася угода.

Тобто, на відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі- продажу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 13.02.2013 р. у справі № 6-176цс12.

При цьому Верховним Судом України зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу МАФу, який би за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами укладений не був, між ними лише була досягнута домовленість про наявність намірів щодо укладення такого договору в майбутньому, передана Позивачем Відповідачу грошова сума в розмірі 1 000 доларів США є авансом, а тому позовні вимоги щодо його стягнення в гривневому еквіваленті є обґрунтованими.

При цьому заперечення відповідача що виплачена сума є завдатком, а тому поверненню підлягає лише 50% сплаченої суми, спростовуються вищенаведеним.

Більш того, суд зазначає, що жодних посилань досліджуваний договір, окрім його назви, на той факт що суми які позивач зобов`язався сплатити є завдатком не містить, навпаки в пункті 2.1 договору сторони визначили що 25.12.2016р. сплачується саме аванс, отже на думку суд не має жодних підстав вважати що наступні платежі мають бути завдатком.

Щодо до заперечень відповідача, що позов подано до неналежного відповідача суд зазначає наступне.

По-перше, позивачем 19.08.2019р. до суду було надана заява, яка залучена судом до матеріалів справи, згідно з якою позивач пояснив що зазначення в позовної заява відповідача як ФОП є технічною помилкою, оскільки на момент укладання договору про намір купівлі-продажу МАФу від 25.12.2016р., ОСОБА_1 був фізичною особою -підприємцем.

По-друге, 16.11.2018року Якубенко Олена В`ячеславівна звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на її - Якубенко Олени В`ячеславівни користь грошові кошти в розмірі 28 160,00грн. в якості повернення авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.201 броку, укладеного між ОСОБА_1 та нею - Якубенко Олена В`ячеславівни , а також витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 27.02.2019р. по справі №520/17970/18 провадження по справі було закрито, та роз`яснено позивача про його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

При цьому, суд зазначив, що у даному випадку спір виник між суб`єктами підприємницької діяльністю (фізичними особами - підприємцями) з приводу договору про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку, який за своїми ознаками є господарським договором, у зв`язку з чим, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідна ухвала Київського районного суду м. Одеса сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.

По-трете, судом встановлено, що відповідач втратив статус фізичної особи-підприємця 28.03.2018р. в зв`язку з його припиненням за власним рішення.

В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 13.02.2019р. по справі №910/8729/18, за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном

Інші заперечення відповідача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи - підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ), РНОКПП НОМЕР_2 ) - задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 26 300(двадцять шість тисяч триста)грн., в якості авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016р. укладеного між ОСОБА_1 та Якубенко Оленою В`ячеславівною та судовий збір в сумі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна)грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27 серпня 2019 р.

Суддя К.Ф. Погребна