ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року м.Дніпро Справа № 908/404/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Чус О.В., Вечірка І.О.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.04.2019 (повний текст судового рішення складено 06.05.2019, суддя Федорова О.В.) у справі

за позовом концерну "Міські теплові мережі", м. Запоріжжя

до відповідача комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради, м.Запоріжжя

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Концерн "Міські теплові мережі" звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради про стягнення 457141,41 грн., які складаються з 419 224,76 грн. основного боргу за надані послуги з теплопостачання, 27 886,18 грн. інфляційних втрат та 10 030,47 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на невиконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем зі сплати вартості відпущеної теплової енергії.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.04.2019 у даній справі позов задоволено. Стягнуто з комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради на користь концерну "Міські теплові мережі" 419 224,76 грн. основного боргу, 10 030,47 грн. 3% річних, 27 886,18 грн. інфляційних втрат, 6 857,12 грн. судового збору.

Зазначене рішення мотивовано посиланням на те, що позивач надав відповідачу послуги з теплопостачання, відповідач, в свою чергу, надані послуги не сплатив.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Не погодившись із згаданим рішенням, Комунальне підприємство "Наше місто" Запорізької міської ради звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скаржник зазначає, що рахунки та акти приймання-передачі відповідачем не підписувались у зв'язку із неправильним нарахуванням теплопостачальною організацією суми заборгованості, спричиненою різницею в площах опалювальних приміщень комунальної власності та необхідністю виведення деяких із договору, про що свідчить переписка між підприємствами додана до позовної заяви, а також фактичне непідписання актів приймання передачі.

На думку апелянта, акти додані до матеріалів справи на підставі яких позивач проводить розрахунок і посилається як на підставу своїх позовних вимог не відповідають порядку оформлення і погодження сторонами у зв'язку із відсутністю в них помітки про відмову споживача від підпису, що є обов'язковим в контексті визначеному сторонами умовами договору, отже станом на день складання відзиву у позивача відсутні погоджені акти приймання - передачі, і підстав для проведення остаточних розрахунків немає, а тому і відсутні підстави для нарахування пені за обумовлений період, зважаючи на відсутність в узгодженому порядку оформлених актів-приймання передачі і неможливості їх оформлення за минулі періоди.

Нарахування за теплову енергію між двома комунальними підприємствами повинно здійснюватися лише на підставі договірних відносин. Відповідно до п.4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Зазначені позивачем в позовній заяві нежитлові приміщення, щодо яких здійснюється нарахування за спожиту теплову енергію, включені до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 17.03.2017 № 210708, а саме: вул.Перемоги, 103-А; Незалежної України 58; вул.Леоніда Жаботинського 41; вул. Перемоги 52; бул.Гвардійський 145.

Таким чином, нарахування заборгованості по даній позовній заяві є безпідставним, так як вказані адреси включені до договору купівлі-продажу теплової енергії від 17.03.17 №210708.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду залишити без змін.

Позивач вважає оскаржуване рішення таким, що відповідає нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи.

Посилання відповідача на договір № 210708/1066/2017/пто купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 17 березня 2018 року, який не має жодного відношення до справи, є недоречним, оскільки предметом вказаного договору є постачання теплової енергії в гарячій воді для опалення та надання послуг з централізованого постачання гарячої води відповідачу, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити їх вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами договору та додатками до договору, що є невід'ємними частинами.

Відповідно до п.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, споживач повинен був здійснювати оплату наданих послуг з теплопостачання не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем).

При здійснені нарахування вартості опалення, Концерн керувався постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 151 від 01.02.2017 та № 1529 від 27.12.2017, якими встановлювалися тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення).

Позивач вважає необґрунтованими посилання апелянта щодо невірного оформлення і погодження сторонами актів приймання-передачі, оскільки на їх думку зазначенні акти не містять помітки про відмову споживача від підпису.

Так, правочин про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді або надання послуг з теплопостачання щодо наведених у позові об'єктів між сторонами укладено не було, тому сторонами не узгоджені порядок та підстави оплати наданих послуг з теплопостачання. Тому, посилання апелянта на невірність та некоректність складання актів приймання-передачі в даному випадку є безпідставними. Крім того, відповідач жодним чином не довів та документально не підтвердив оскарження або спростування факту отримання послуг з теплопостачання за вказаними об'єктами та зазначений період.

Доказів виконання зобов'язань щодо оплати наданих Концерном послуг з теплопостачання, апелянтом не надано.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.04.2019, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.08.2019.

22.08.2019 сторони наданим їм процесуальним правом не скористалися та не забезпечили в судове засідання явку повноважних представників, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

У поданому клопотанні відповідач просить розгляд справи відкласти, у зв'язку з відсутністю коштів на відрядження представника підприємства та надіслання на адресу суду клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини 1 статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Причини неможливості участі у розгляді апеляційної скарги 22.08.2019, які зазначені в заяві в даному конкретному випадку не можуть вважатися поважними, оскільки скаржник був повідомлений про призначення справи до розгляду завчасно та належним чином.

Таким чином, скаржник мав достатньо часу для забезпечення представництва своїх інтересів в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів визнає неповажними причини неявки представника відповідача в судове засідання 22.08.2019 та відмовляє у задоволенні відповідного клопотання про відкладення розгляду справи.

При цьому, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.07.2019 явку сторін для участі в судовому засіданні обов'язковою не визнавалася.

22.08.2019 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача про проведення судового засідання призначеного на 22.08.2019 в режимі відеоконференції.

Частинами 5, 7 статті 197 ГПК України унормовано, що суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, визначеному судом. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов'язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п'ять днів до відповідного судового засідання.

Приймаючи до уваги, що клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції подано з порушенням строк, встановленого ч.7 ст.195 ГПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

22.08.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Концерн "Міські теплові мережі" (надалі - Концерн, теплопостачальна організація, позивач у справі) діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії, її транспортування, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України (ЦКУ), Господарським кодексом України (ГКУ), Законом України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 № 2633-ІУ (далі - Закон), "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198 (далі - Правила), Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

25 травня 2016 Запорізькою міською радою було прийняте рішення № 25 про створення комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради.

Відповідно до Статуту підприємства метою діяльності є здійснення відповідно до вимог чинного законодавства функцій управління та утримання в господарському віданні, переданих йому за договором з власником житлових будинків, споруд та іншого майна; забезпечення належного рівня житлово-комунального обслуговування населення, створення відповідних умов проживання; забезпечення безперебійної роботи технічного обладнання житлових будинків: забезпечення дотримання квартиронаймачами, власниками приватизованих квартир, орендарями та власниками нежилих приміщень обов'язків, передбачених відповідними договорами.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.06.2016 №311 "Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг" з 01 вересня 2016 року Комунальне підприємство "Наше місто" Запорізької міської ради визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до рішення виконкому № 494 від 26.08.2016 до комунального підприємства "Наше місто" було передано в господарське відання об'єкти житлового та нежитлового фонду відповідно до додатків до рішення.

Згідно з п. 4 Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, укладеного між споживачем та теплопостачальною організацією.

Сторонами договір(и) купівлі-продажу теплової енергії за вказаними у позовній заяві об'єктами між сторонами не укладався(лися).

Відповідно до Закону України "Про природні монополії" Концерн відноситься до суб'єктів природної монополії та, як монополіст такої природної монополії, відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" не має права відмовляти споживачу теплової енергії у забезпечення його тепловою енергією за наявністю технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

У розумінні Закону України "Про теплопостачання" та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору.

На виконання наведених вище норм права та положень Статуту про безперебійне забезпечення теплової енергією споживачів Концерн здійснював постачання теплової енергії на опалення на об'єкти споживання відповідача з відповідним розрахунковим тепловим навантаженням на опалення, якими користується КП "Наше місто" ЗМР без укладеного договору, розташованих у м. Запоріжжі за наступними адресами: вулиця Незалежної України, буд.58, вул.Незалежної України. буд.45, вул.Леоніда Жаботинського, буд.20, вул.Леоніда Жаботинського, 41, вул.Якова Новицького, 10, вул.Якова Новицького, буд.6, вул.Перемоги, буд.117-б, вул.Перемоги, буд.52, вул. Перемоги, буд.55, вул. Перемоги, буд.51, вул. Нижньодніпровська, буд.4, вул. Нижньодніпровська, буд.14-а, бул. Гвардійський, буд.145, вул. Кам'яногірська, буд.13, пр. Соборний, буд.214, бул. Шевченка, буд.27.

Про факт надання позивачем послуг за вказаними об'єктами свідчать складені акти приймання-передачі теплової енергії та виставлені рахунки на оплату наданих послуг.

Матеріали справи містять реєстри направлення актів та рахунків, відповідно до яких, на адресу споживача були надіслані зазначені документи для подальшої оплати наданих послуг.

Акти приймання-передачі за період з жовтня 2017 по квітень 2018 споживачем не підписані, жодних заперечень щодо них відповідачем не надано. Також матеріали справи не містять жодного доказу заперечення щодо вартості наданих послуг за вказаними об'єктами та спірний період У зв'язку із зазначеним, вказані акти приймання-передачі є підставою для проведення остаточних розрахунків.

Відповідач зобов'язання по оплаті наданих послуг з теплопостачання не виконав, внаслідок чого заборгованість склала 419 224,76 грн.

У зв'язку з тим, що об'єкт споживання теплової енергії відповідача має спільне з будинком підключення до теплової мережі позивача, то факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювальних сезонів 2017-2018 відповідно до яких Концерном "Міські теплові мережі" було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі.

Рішення про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради.

Опалювальний сезон 2017-2018 років у м. Запоріжжя: розпочався з 24 жовтня 2017 року відповідно до Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 617 від 20.10.2017 року; закінчився 05 квітня 2018 відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 151 від 04.04.2018.

Неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати наданих послуг з теплопостачання стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та наданих заперечень, дослідивши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Положенням статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої - третьої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно ч.3 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть викликати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1 ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Водночас, п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 №1198 затверджені Правила користування тепловою енергією (надалі - Правила).

Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п.1 Правил).

Пунктом 2 Правил встановлено, що правила є обов'язкові для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії.

За п.4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Теплова енергія постачається безперервно, якщо договором не передбачено інше (п.29 Правил).

Теплопостачальна організація має право: вимагати від споживача відшкодування збитків, завданих порушеннями, допущеними ним під час споживання теплової енергії (п.35 Правил).

Відповідно до п.39 Правил споживач має право: вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором; отримувати інформацію від теплопостачальної організації щодо обсягу та якості постачання теплової енергії, тарифів (цін), порядку оплати, режимів споживання на умовах, визначених договором; вимагати від теплопостачальної організації надання достовірної інформації про тарифи на теплову енергію та відшкодування, умови оплати, методики і нормативи розрахунку та нарахування, режими теплоспоживання тощо; перевіряти достовірність розрахунку та нарахування плати за теплову енергію, згідно з умовами договору; отримувати згідно із законодавством та укладеним договором відшкодування завданих йому збитків; у разі порушення теплопостачальною організацією умов договору викликати її представника для складення та підписання акта, у якому зазначаються строки, види порушень тощо; вимагати проведення по будинках, не обладнаних приладами комерційного обліку теплової енергії, нарахування реально спожитої кількості тепла на потреби опалення відповідно до визначених договором теплових навантажень будинків, реальних температур теплоносія в теплових мережах, температур зовнішнього повітря та тривалості розрахункового періоду; вимагати поновлення теплопостачання будинку після усунення технологічних порушень, якщо теплопостачання було припинено без розірвання договору; звертатися до суду в установленому законодавством порядку для вирішення питань, що стосуються предмета договору.

Пунктом 40 Правил передбачено, що споживач теплової енергії зобов'язаний: вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Статтею 14 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що прилад обліку теплової енергії - засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики і тип якого занесений до реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Частини 1, 5, 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлюють, що діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб'єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок споживача оплатити надані послуги.

З урахуванням наведених правових норм, незважаючи на те, що Правилами користування тепловою енергією встановлено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, в силу пунктів 1-2, 4 зазначених Правил, останні визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов'язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії. Крім того, такі договори укладаються відповідно до типових договорів, а форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Крім того, згідно з частиною 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач зобов'язаний сплатити за фактично спожиту електроенергію.

При цьому, укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов'язком. Разом з тим, сам факт неукладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період. Враховуючи зазначене, порушуючи вимоги чинного законодавства щодо укладення зазначеного договору, споживач, який фактично споживає теплову енергію, не вчинивши дій з відключення від послуг теплопостачання відповідно до Правил користування тепловою енергією, не може бути звільнений від оплати вартості спожитої теплової енергії, як особа, що допустила господарське правопорушення у відносинах теплопостачання.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17, від 16.10.2018 у справі №904/7377/17, від 25.03.2019 у справі № 910/12510/17.

Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 № 25 "Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг", починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м.Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн "МТМ" у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну "МТМ".

Матеріали справи свідчать про те, що об'єктами теплопостачання є нежитлові приміщення в житлових будинках за адресами у м. Запоріжжя: вул. Незалежної України, буд. 58 - акт прийому-передачі від 05.04.2017 (загальна площа 58,1 кв.м.); вул. Незалежної України, буд. 45, - акт прийому-передачі гуртожитку від 07.06.2017 (загальна площа 649,4 кв.м.); вул. Леоніда Жаботинського, буд. 20 - акт прийому-передачі від 08.11.2016 (загальна площа 103,53 кв.м.); вул. Леоніда Жаботинського, буд. 41 - договір позички №890/2017/03/нж від 01.03.2017, акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2017 (загальна площа 73,20 кв.м.); вул. Якова Новицького, буд. 10 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 25.01.2017 (загальна площа 263,51 кв.м.); вул. Якова Новицького, буд. 6 - акт прийому-передачі від 11.12.2017 (загальна площа 42,80 кв.м.); вул. Перемоги, буд. 117-б - акт державного виконавця від 27.10.2017 (загальна площа 47,40 кв.м.); вул. Перемоги, буд 52 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 16.11.2017 (загальна площа 70,6 кв.м.); вул. Перемоги, буд 55 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2018 (загальна площа 250,64 кв.м.); вул. Перемоги, буд 51 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2018 (загальна площа 763,30 кв.м.); вул. Нижньодніпровська, буд 4 - акт прийому-передачі від 28.04.2017 (загальна площа 44,00 кв.м.); вул.Нижньодніпровська, буд 14-А - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 16.11.2017 (загальна площа 73,93 кв.м.); бул.Гвардійський, буд. 145 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 16.11.2017 (загальна площа 80,00 кв.м.); вул.Кам'яногірська, буд. 13 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 31.12.2017 (загальна площа 23,93 кв.м.); пр. Соборний, буд. 214 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 31.12.2017 (загальна площа 25,46 кв.м.); бул.Шевченка, буд. 27 - акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 30.11.2017 (загальна площа 44,55 кв.м.).

Зазначені приміщення мають єдину невідокремлену систему теплопостачання з будинком. Дані нежитлові приміщення знаходяться в оперативному управлінні відповідача, тобто відповідач є балансоутримувачем цих нежитлових будинків і відповідно повинен оплачувати надані послуги.

Оскільки, спірні нежитлові приміщення знаходяться у житлових будинках, позивач не мав законної можливості припинити відпуск теплової енергії та об'єкти теплопостачання шляхом відключення приміщення від центральної системи теплопостачання будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач надав, а відповідач отримав послуги з теплопостачання.

Позивачем, з урахуванням приписів діючого законодавства, були складені акти приймання-передачі теплової енергії надання послуг з централізованого постачання гарячої води та рахунки на оплату зазначених послуг, які направлялися на адресу відповідача засобами поштового зв'язку, про що свідчать залучені до матеріалів справи відповідні реєстри.

Крім того, для здійснення розрахунку та можливості зарахування коштів за надані послуги з теплопостачання на об'єкти споживання відповідача, які зазначені в позові, позивачем був відкритий особовий рахунок №210708.

Згідно з п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку теплової енергії, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку теплової енергії за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил".

При здійсненні нарахування вартості опалення, позивач керувався постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №151 від 01.02.2017 та №1529 від 27.12.2017, якими встановлювалися тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення).

Відповідно до розрахунку позивача та доданих актів приймання-передачі теплової енергії (надання послуг з централізованого постачання гарячої води) та рахунків, стягненню підлягають надані послуги в розмірі 419 224,76 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що господарський суд, оцінивши представлені документальні докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 419 224,76 грн.

Заперечення відповідача щодо невірного оформлення і погодження сторонами актів приймання-передачі, оскільки, на його думку зазначені акти не містять помітки про відмову споживача від підпису, судом першої інстанції правомірно визнані необґрунтованими, враховуючи таке.

Так, правочин про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді або надання послуг з теплопостачання щодо наведених у позові об'єктів між сторонами укладено не було, тому сторонами не узгоджені порядок та підстави оплати наданих послуг з теплопостачання.

Отже, посилання скаржника на невірність/некоректність складання актів приймання-передачі в даному випадку є безпідставним.

Крім того, відповідач жодним чином не довів та документально не підтвердив оскарження або спростування факту отримання послуг з теплопостачання за вказаними об'єктами та за значений період.

Всупереч його тверджень про відсутність посилання про відмову споживача підписати акти приймання-передачі, додані до позову акти містять дані вказівки та посилання.

Господарським судом обґрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача у відзиві на лист №2943/01-05 від 22.05.2018, в якому позивачу було запропоновано до розгляду на внесення відповідних змін до договору №210708/1066/2017 від 17.03.2017, оскільки даний лист спрямовано на адресу теплопостачальної організації після заявленого позивачем періоду нарахування наданих послуг.

За порушення виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивач, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України просив стягнути 10 030,47 грн. 3% річних за період прострочення з 20.11.2017 по 25.12.2018 та 27 888,18 грн. інфляційних втрат за період з грудня 2017 по грудень 2018.

Статтею 625 ЦК України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Обов'язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов'язання.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Здійснивши арифметичний перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується із господарським судом про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 10 030,47 грн. та інфляційних втрат у сумі 27 886,18 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час постановлення оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись стст.269,275,276,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Комунального підприємства "Наше місто" Запорізької міської ради відмовити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.04.2019 у справі №908/404/19 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 27.08.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Чус

І.О.Вечірко