СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2019 р. Справа № 922/1920/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача адвокат Єфременко О.О., довіреність №14-192 від 17.05.2019 року, свідоцтво КС №6537/10 від 23.03.2018 року;

відповідача адвокат Джим О.В., довіреність № ДВ/07-377 від 29.07.2019 року, свідоцтво №3913/10 від 26.02.2009 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія", смт. Есхар, Харківська обл.(вх. №2372 Х /1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі №922/1920/19, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Суслова В.В..), повний текст якого складено 16.07.2019 року.

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія", смт. Есхар, Харківська обл.

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі №922/1920/19 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" борг у загальній сумі 181609,00 грн., з яких: пеня у сумі 80100,35 грн., три проценти річних у сумі 21863,57 грн., інфляційні втрати у сумі 79645,08 грн., витрати по сплаті судового збору 2724,13 грн. судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі №922/1920/19 про стягнення боргу у загальній сумі 181 609,00 грн., з яких пеня у сумі 80 100,35 грн., 3% річних у сумі 21 863,57, інфляційні витрати у сумі 79 645,08 грн. та 2 724,13 грн. судового збору та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позову АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ТОВ "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" про стягнення коштів.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Позивач посилається на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. договору та надає довідку по фінансових операціях підприємства відповідача за період з 01.10.2016 року по 30.06.2018 року.

Відповідно до п.6.3. договору платежі за договором здійснюються на поточний рахунок постачальника з урахуванням вимог чинного законодавства щодо відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання підприємствами, що виробляють теплову енергію; в платіжних дорученнях споживач повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата; жодного платіжного доручення в матеріалах справи не має, оскільки їх не було надано позивачем.

Позивач зараховував платежі відповідача весь час як основні платежі, що випливає з суті позовних вимог; в матеріалах справи не має жодного документа про здійснення звіряння, оскільки таких документів не було надано позивачем; в довідці по фінансових операціях по підприємству відповідача за період 01.10.2017 року по 30.06.2018 року зазначено різного роду інформацію, в тому числі і не пов`язану з предметом позову у даній справі, що не дає можливості повно та достовірно з`ясувати обставини справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І.., суддя Слободін М.М..

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" на рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі №922/1920/19; позивачу встановлено строк до 23.08.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 28.08.2019 року о 11:00 год.

27.08.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на пеляційну скаргу (вх.№8025), в якій останній просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі залишити без змін, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.08.2019 року представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі без змін, представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у даній справі.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

14.09.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" (далі-відповідач, споживач) був укладений договір №2466/1677-БО-32 постачання природного газу (далі - Договір).

Також, між сторонами були укладені Додаткові угоди до Договору: № 1 від 22.09.2016 року, № 2 від 28.10.2016 року, № 3 від 28.10.2016 року, №4 від 22.11.2016 року, №5 від 30.12.2016 року, №6 від 23.01.2017 року, № 7 від 06.02.2017 року, № 8 від 16.02.2017 року, № 9 від 31.03.2017 року.

Згідно п.1.1. Договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах договору.

Відповідно до п.1.2 Договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними/організаціями (в редакції Додаткової угоди № 2).

На виконання умов Договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 808 002,22 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу: від 28.02.2017 року за лютий 2017 року на суму 703292,06 грн.; від 31.03.2017 року за березень 2017 року на суму 1102793,46 грн.; від 30.04.2017 року за квітень 2017 року на суму 1916,70 грн.

За змістом пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пункту 8.2 Договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 та пункту 6.6 Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу; а з 01.10.2016 року -21 % річних згідно Додаткової угоди № 2 від 28.10.2016 року до Договору, а з 01.04.2017 року - 16,4 річних згідно Додаткової угоди № 9 від 31.03.2017 року до Договору, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно п. 10.3 Договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Позивач посилається на те, що відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням п. 6.1 Договору, що підтверджується розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань за договором від 14.09.2016 року №2466/1617-БО-32, станом на дату остаточного розрахунку.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області.

16.07.2019 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України , до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У ч. 1 ст. 655 ЦК України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Згідно п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що, п. 8.2 Договору про постачання природного газу № 2466/1617-БО-32 від 14.09.2016 визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 та пункту 6.6 цього Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу; з 01.10.2016 року -21 % річних згідно Додаткової угоди № 2 від 28.10.2016 року до Договору, та з 01.04.2017 року - 16,4% річних згідно Додаткової угоди № 9 від 31.03.2017 року до Договору, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Умови пункту Договору узгоджуються з положеннями ст.ст. 1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", відповідно до яких платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, розмір пені та період її нарахування відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", в межах подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 80 100,35 грн частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З правового аналізу зазначеної статті слідує, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 79645,08 грн. та 3% річних у розмірі 21863,57 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Так, відповідно до розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" за договором від 14.09.2016 року №2466/1617-БО-32, підписаного начальником Департаменту реалізації газу І ОСОБА_1 Журавльовою (а.с.38-39, том 1), станом на дату остаточного розрахунку заборгованість відповідача за споживчий природний газ становить 181 609,00 грн, а саме: загальна сума по договору відповідно до актів 1 808 002,00 грн., фактично сплачено 1 808 002,00 грн., сума основного боргу до стягнення 0,00 грн., пеня 80 100,35 грн., 3% річних 21 863,57 грн., інфляційні нарахування 79 609,00 грн.

Умовами до додаткових угод №2 від 14.09.2016 року та №9 від 14.09.2016 року до Договору, передбачено розмір пені, який повинен сплачуватись від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу; з 01.10.2016 року -21 % річних та з 01.04.2017 року - 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За таких обставин, не приймаються аргументи апелянта, щодо того, що позивач зараховував платежі відповідача весь час як основні платежі; в матеріалах справи не має жодного документа про здійснення звіряння, оскільки таких документів не було надано позивачем; в довідці по фінансових операціях по підприємству відповідача за період з 01.10.2016 року по 30.06.2018 року зазначено різного роду інформацію, в тому числі і не пов`язану з предметом позову у даній справі, що не дає можливості повно та достовірно з`ясувати обставини справи.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову повністю відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Нафтогазовидобувна компанія" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року у справі №922/1920/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.08.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін