СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2019 р. Справа № 922/1340/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Зубченко І.В.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Церій Фарм», м. Мерефа вх. № 1964 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 27.05.2019 р. у справі № 922/1340/19 (суддя Прохоров С.А., повний текст складено та підписано 29.05.2019 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тигрес», с. Липини, Волинська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Церій Фарм», м. Мерефа, Харківська область

про стягнення 29 916,19 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тигрес» (далі ТОВ «Тигрес», позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Церій Фарм» (далі ТОВ «Церій Фарм», відповідач) боргу в сумі 27 475,30 грн., пені в сумі 1 896,92 грн., 3 % річних в сумі 158,08 грн. та інфляційних втрат в сумі 385,89 грн. за договором поставки № ТР12-75 від 18.10.2012 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.05.2019 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за отриманий товар в сумі 27 475,30 грн., інфляційні втрати в сумі 385,89 грн., 3 % річних в сумі 158,08 грн., пеню в сумі 1 896,92 грн. та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що відповідач за вимогою позивача поставлений товар не повернув та не сплатив вартість цього товару, внаслідок чого з відповідача в примусовому порядку стягнуто суму заборгованості, на яку позивачем обґрунтовано нараховано пеню, 3 % річних й інфляційні втрати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Церій Фарм» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач визнає отримання товару за зазначеними в позові накладними, але вважає, що строк його оплати не настав, чим обумовлюється відсутність існування заборгованості.

Посилаючись на п.п. 6.1-6.2 договору скаржник стверджує, що договором не визначено питання щодо подальшої долі товару, у якого настав граничний термін реалізації, але який не був вивезений позивачем з будь-яких причин.

До того ж, за доводами апеляційної скарги, відповідач сповіщав позивача про те, що спірний товар на суму 27 475,30 грн. не був реалізований шляхом направлення письмового повідомлення факсом.

На думку відповідача, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки до закінчення строку на подання відзиву на позов суд першої інстанції виніс рішення на користь позивача, чим позбавив відповідача права заперечити проти даного позову.

У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.07.2019 р. строк, від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Тигрес», посилаючись на п. 6.1 й п. 12.1 договору, вважає, що факт неповернення товару відповідачем позивачеві на його вимогу товару є визнанням відповідачем факту його відсутності у нього і його реалізації та настання обов`язку сплатити вартість товару.

Представники сторін у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2012 р. між ТОВ «Тигрес», як постачальником, та ТОВ «Церій Фарм», як покупцем, укладено договір поставки № ТР12-75 з протоколом розбіжностей (редакція постачальника), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставляти і передавати у власність покупцю товар, а покупець зобов`язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Згідно з п. 2.5 договору, поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід права власності та ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково-прибуткової накладної на партію товару.

Відповідно до п. 5.1. договору, оплата товару здійснюється шляхом безготівкового розрахунку, частинами по мірі реалізації товару третім особам, кожні 14 (чотирнадцять) календарних днів за товар, який реалізовано за цей період.

Умовами п. 5.4 договору сторонами погоджено, що з метою забезпечення постачальнику можливості контролю за вчасними розрахунками, покупець зобов`язаний кожні 14 календарних дні надавати постачальнику достовірну інформацію (звіт) про реалізацію товару та/або його залишки. Звіт подається покупцем по факсу, електронною поштою або іншим способом, який дає можливість зафіксувати час відправлення звіту. Покупець несе відповідальність за надання неправдивої інформації постачальнику. Сторони домовились про те, що звіти покупця мають юридичну силу та породжують права та обов`язки для сторін. Сторони мають право використовувати їх як докази в суді.

Згідно з п. 6.1. договору, якщо товар не буде реалізований покупцем протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару, кожна із сторін має право вимагати повернення нереалізованого товару.

Пунктом 6.2 договору визначено, що з настанням строку, передбаченого п. 6.1 даного договору, постачальник забирає товар протягом 7 днів з дня письмового повідомлення, при умові збереження товарного вигляду. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Згідно з п. 6.3 договору, у випадку невивезення постачальником товару в термін, передбачений п. 6.2, покупець не несе жодної відповідальності зі збереження товару постачальника.

Відповідно до пункту 7.2. договору, в разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов`язання, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Умовами п.12.1. договору передбачено, що у випадку невиконання покупцем обов`язку щодо оплати постачальник має право застосувати оперативно господарську санкцію та припинити поставку товару до моменту виконання покупцем його обов`язків (при цьому постачальник звільняється від відповідальності за поставку товару) та/або вимагати повернення товару, що ще не реалізований покупцем і за який не проведено оплату. При цьому, покупець зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з моменту отримання письмової вимоги постачальника на свій вибір: підготувати такий товар до повернення і надати Постачальнику можливість забрати його, або здійснити оплату за нього у повному обсязі.

Відповідно до п. п. 10.1, 10.2 договору в редакції додаткової угоди від 01.06.2014 р., договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 р. Строк дії договору кожен раз автоматично продовжується на наступний календарний рік на аналогічних умовах, якщо жодна із сторін не повідомить про розірвання договору до закінчення його дії.

Договір, протокол розбіжностей, додаткова угода до договору підписані представниками сторін, підписи яких скріплені печатками підприємств.

В обґрунтування позову позивач стверджує, що остання оплата за поставлений товар здійснена відповідачем 05.04.2018 р., у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з вимогою № 1091 від 08.05.2018 р., згідно з якою за відповідачем обліковується заборгованість в сумі 97 382,21 грн., в той час як сума за вже реалізований товар становить 42 570,38 грн. та просив терміново погасити борг у повному обсязі.

Тобто, договір продовжувався на кожний наступний календарний рік, а поставка товару у 2017-2018 роках відбувалася у договірних правовідносинах; доказів розірвання договору сторонами до матеріалів справи не надано.

Позивач зазначає, що борг в сумі 97 382,21 грн. був частково зменшений за рахунок нереалізованого товару, а з травня 2018 року поставок товару не відбувалося, тому за видатковими накладними № 66637 від 17.11.2017 р; № 66648 від 17.11.2017 р.; № 66647 ви 17.11.2017 р.; № 66644 від 17.11.2017 p.; № 70210 від 01.12.2017 p.; № 71702 від 08.12..2017 p.; № 73447 від 15.12.2017 p.; № 73451 від 15.12.2017 p.; №73436 від 15.12.2017 p.; № 14099 від 13.03.2018 p; № 14089 від 13.03.2018 p.; № 14049 від 13.03.2018 p.; № 14044 від 14.03.2018 p.; № 16823 від 23.03.2018 p.; № 16820 від 23.03.2018 p.; № 16819 від 23.03.2018 p.; № 18327 від 02.04.2018 p.; № 18314 від 02.04.2018 p.; № 18313 від 02.04.2018 p.; № 18305 від 02.04.2018 p.; № 18297 від 02.04.2018 p.; № 18247 від 02.04.2018 p.; № 18241 від 02.04.2018 p.; № 18246 від 02.04.2018 p. у відповідача перед позивачем залишилася заборгованість в сумі 27 475,30 грн.

Оскільки заборгованість відповідачем оплачена не була, позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою б/н від 05.02.2019 р., згідно з якою у ТОВ «Церій Фарм» відсутні залишки нереалізованого товару, зобов`язання по оплаті товару існували ще на 08.05.2018 р. і, на думку позивача, прострочення оплати слід рахувати саме з цієї дати, у протилежному випадку позивач просив негайно повідомити та здійснити повернення всіх залишків товару, а також погасити борг у повному обсязі.

Вимоги позивача від 08.05.2018 р. та від 05.02.2019 р. отримані відповідачем 15.05.2018 р та, відповідно, 15.02.2019 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням та списком згрупованих поштових відправлень, доданих до позовної заяви.

В апеляційному провадженні відповідачем не заперечується факт поставки товару за даними видатковими накладними на суму 27 475,30 грн., проте відповідач вважає, що строк оплати за цей товар є таким, що не настав.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи свідчать про те, вимога позивача б/н від 05.02.2019 р. за своїм змістом відповідає умовам п. 6.1 договору, тобто, позивач вимагав повернення нереалізованого протягом 60 днів з моменту поставки товару, а відповідач, згідно з умовами п. 12.1 договору, мав протягом п`яти робочих днів після отримання цієї вимоги або підготувати цей нереалізований товар до повернення, або оплатити його вартість.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів повернення товару на суму 27 475,30 грн. або його оплати у добровільному порядку, тому суд першої інстанції на законних підставах стягнув з нього зазначену заборгованість та задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Посилання скаржника на те, що спірний товар не був реалізований відповідачем, про що він повідомляв позивача шляхом надсилання повідомлення факсом не приймаються до уваги за недоведеністю, оскільки жодного доказу в обґрунтування викладених в апеляційній скарзі доводів скаржником до матеріалів справи не надано.

Умовами п. 5.4 договору передбачено порядок та строки звітування відповідача перед позивачем відносно реалізації поставленого товару та наявності залишків, а умовами п. 6.2 договору на відповідача покладено обов`язок інформування позивача щодо граничного терміну реалізації товару.

Доказів на підтвердження виконання зазначених умов договору та, відповідно, взятих на себе зобов`язань за договором відповідачем також до матеріалів не надано, тому заперечення наявності заборгованості у заявленій позивачем до стягнення сумі відхиляються за недоведеністю та безпідставністю.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на довільному тлумаченні відповідачем умов договору та спростовуються матеріалами справи.

У зв`язку з простроченням відповідачем сплати основного боргу, позивач на підставі п. 7.2 договору розрахував пеню за період з 15.02.2019 р. по 25.04.2019 р. в сумі 1 896,92 грн.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань.

За приписами п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З огляду на доведений позивачем факт прострочення відповідачем оплати товару, а також перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з ТОВ «Церій Фарм» на користь ТОВ «Тигрес» пені в сумі 1 896,92 грн. є правомірним.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 України, бржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення 3 % річних за період з 15.02.2019 р. по 25.04.2019 р. в сумі 158,08 грн., а також інфляційні втрати за лютий та березень 2019 року в сумі 385,89 грн., внаслідок чого позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального при прийнятті оскаржуваного рішення, враховується наступне.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.05.2019 р. вирішено розглядати справу № 922/1340/19 за правилами спрощеного позовного провадження як малозначну з повідомленням сторін та запропоновано відповідачу в 15-денний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ГПК України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Дана ухвала суду отримана відповідачем 13.05.2019 р., що підтверджується відміткою про вручення поштового відправлення на рекомендованому повідомленні № 981.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, про існування даної судової справи відповідач був обізнаний та мав достатню кількість часу для формування своєї позиції щодо спору.

Крім того, відповідного клопотання про продовження процесуального строку на подання відзиву на позов відповідачем у суді першої інстанції не заявлялося, відтак доводи апеляційної скарги про порушення місцевим господарським судом процесуальних прав ТОВ «Церій Фарм» не можуть бути прийняті до уваги.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 27.05.2019 р. у справі № 922/1340/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 03.09.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя І.В. Зубченко