РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.08.2019Справа № 910/7166/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О., за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1. Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про стягнення 268 886,64 грн.

представники учасників справи:

від позивача: Сєров Є.І. (довіреність);

відповідача 1: Пархоменко М. В. (довіреність);

від відповідача 2: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення 268 886,64 грн., з яких 208 499,35 грн. інфляційних втрат та 60 387,29 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням зобов`язання з оплати заборгованості, яка була встановлена та стягнута рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/2575/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7166/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 16.07.2019.

25.06.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що сума, стягнена за рішенням у справі № 910/2575/17 є збитками, а тому на неї не можуть нараховуватись 3% річних та інфляційні втрати.

10.07.2019 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач 2 заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що механізм повернення інфляційних втрат та 3% річних з Державного бюджету відсутній.

16.07.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про повернення відзиву відповідача 2 без розгляду.

В судове засідання 16.07.2019 з`явились представники позивача та відповідача 1.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився.

В судовому засіданні 16.07.2019 суд постановив протокольну ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання позивача про повернення відзиву відповідача 2 без розгляду, у зв`язку з пропуском строків для надання відзиву, суд залишив без розгляду відзив відповідача 2 та долучив його до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 відкладено підготовче засідання на 30.07.2019.

23.07.2019 від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 30.07.2019 суд постановив протокольну ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.08.2019.

У судовому засіданні 13.08.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог заперечив.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 13.08.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.03.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим Олександром В`ячеславовичем було прийнято постанову ВП №50366945 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" 1418362,99 грн. виконавчого збору.

Згідно із платіжною вимогою №312/16-100 від 21.03.2016 з рахунку позивача були списані грошові кошти у сумі 1418362,99 грн. як сплата виконавчого збору відповідно до постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10.03.2016 №50366945, що підтверджується меморіальним ордером №312/16-100 від 31.03.2016.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" оскаржило постанову ВП № 50366945 від 10.03.2016 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 1418362, 99 грн. та про арешт коштів боржника на суму 1418362, 99 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 по справі № 910/13862/15 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 по справі №910/13862/15 скасовано. Заяву ПАТ "Укрнафта" про визнання протиправними та скасування постанов ВП №50366945 від 10.03.2016 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 1418362,99 грн. та про арешт коштів боржника на суму 1 418362,99 грн. задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича ВП №50366945 від 10.03.2016 про стягнення виконавчого збору. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича ВП №50366945 від 10.03.2016 про арешт коштів боржника.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України 1418362,99 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням виконавчого збору. Також на підставі ст. 625 ЦК України позивачем були заявлені до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 % річних за період з 08.06.2016 по 23.11.2017 та інфляційні нарахування за період з червня 2016 по жовтень 2017 включно.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 у справі № 910/2575/17 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 1418362 (один мільйон чотириста вісімнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 99 коп. завданої шкоди, 62070 (шістдесят дві тисячі сімдесят) грн. 03 коп. 3% річних та 225519 (двісті двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп. інфляційних втрат.

Зазначена постанова залишена без змін постановою Верховного Суду від 17.10.2018.

За твердженням позивача, остаточне виконання рішення суду у справі №910/2575/17 відбулось лише 26.04.2019.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що оскільки грошове зобов`язання з повернення ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн. незаконно стягненого виконавчого збору було виконане лише 26.04.2019, позивачем заявлено вимоги про стягнення з Державного бюджету України 208 499,35 грн. інфляційних втрат та 60 387,29 грн. 3% річних, нараховані за період з 24.11.2017 по 25.04.2019.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

В силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, факти встановлені рішенням суду у справі № 910/2575/17 щодо наявності зобов`язання з повернення ПАТ"Укрнафта" 1 418 362,99 грн. незаконно стягненого виконавчого збору має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

В постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц Великою Палатою викладено правову позицію щодо того, що є не вірним висновок Верховного Суду України про неможливість застосування норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦКУ) до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень.

Згідно з доданого до матеріалів справи платіжного доручення № 533, стягнуту рішеннями господарського суду у справі № 910/2575/17 суму зараховано на рахунок позивача 26.04.2019, оскільки платіжне доручення проведене банком лише 26.04.2019.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем правомірно нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов`язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

При цьому, суд враховує, що за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц).

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України) (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Таким чином, оскільки грошове зобов`язання перед позивачем припинилось лише 26.04.2019, а тому мало місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 60 387,29 грн., здійснений за період з 24.11.2017 по 25.04.2019, суд встановив, що він є арифметично вірним, а тому вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 208 499,35 грн., здійснений за період з листопада 2017 по квітень 2019, суд встановив, що він є арифметично невірним. За перерахунком суду, розмір інфляційних втрат становить 208 385,86 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідачів, викладені у відзивах на позовну заяву, щодо неможливості у даному випадку нараховувати інфляційні втрати та 3% річних спростовуються викладеними вище судом обставинами.

Оскільки позовні вимоги у даній справі заявлені у зв`язку з невиконанням рішення суду у справі № 910/2575/17, яким стягнено Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 1418362 (один мільйон чотириста вісімнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 99 коп. завданої шкоди, 62070 (шістдесят дві тисячі сімдесят) грн. 03 коп. 3% річних та 225519 (двісті двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп. інфляційних втрат, то суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено про стягнення коштів у даній справі саме з Державного бюджету України, оскільки у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету) .

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" частково.

Витрати зі сплати судового збору по стягненню суми інфляційних втрат та 3% річниих покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м.Київ, ПРОВУЛОК НЕСТОРІВСЬКИЙ, будинок 3-5, ідентифікаційний код 00135390) 208 385,86 грн. інфляційних втрат, 60 387,29 грн. 3% річних.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. А. Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м.Київ, ПРОВУЛОК НЕСТОРІВСЬКИЙ, будинок 3-5, ідентифікаційний код 00135390) 2015,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, буд. 11-А, ідентифікаційний код 37993783) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м.Київ, ПРОВУЛОК НЕСТОРІВСЬКИЙ, будинок 3-5, ідентифікаційний код 00135390) 2015,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21.08.2019.

Суддя С.О. Турчин