СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2019 р. Справа № 922/2678/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Слободін М.М. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі судового засідання Беккер Т.М.

за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

першої третьої особи - не з`явився;

другої третьої особи - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" (вх.№1531Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 (повний текст рішення складено 13.10.2017, суддя О.В. Бринцев) у справі №922/2678/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Стандарт кепітал", м. Київ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Аквізіт-інвест", м. Харків;

2. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Лемма Сіті Сервер", м. Харків;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє", м. Харків;

про стягнення 6.800.000,00грн., -

ВСТАНОВИЛА:

09.08.2017 ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" звернулося до господарського суду Харківської області із позовом до ТОВ "Антьє", в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 6.800.000,00грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 21.05.2015 було укладено між ТОВ "Аквізіт-інвест" та ПрАТ СК "Лемма Сіті Сервер" було укладено договір про відступлення права вимоги №Д128/09(Ц) згідно умов якого ТОВ "Аквізіт-інвест" відступив на користь ПрАТ СК "Лемма Сіті Сервер " право, що належить ТОВ "Аквізіт-інвест" на підставі Договору купівлі-продажу. 14.06.2017 між ПрАТ СК "Лемма Сіті Сервер" (далі Клієнт) та ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" (далі Фактор) було укладено договір факторингу №14/06/17-01 згідно умов якого Клієнт відступив Факторові права грошової вимоги до відповідача, що виникли на підставі Договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09 (далі - Договір купівлі-продажу). В результаті неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань виникла заборгованість, яку просить стягнути позивач. В якості правових підстав вказує на норми статей 509, 512, 514, 516, 525, 526, 627 Цивільного кодексу України, 67, 144, 147, 173, 174, 179, 193, 202, 230 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.10.2017 р. позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Антьє" на користь ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" заборгованість у розмірі 6 800 000,00 грн. Стягнуто з ТОВ "Антьє" на користь державного бюджету України 240 000,00 грн. судового збору.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Антьє", з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 11.09.2018, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 у справі №922/2678/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до ТОВ "Антьє" про стягнення заборгованості в розмірі 6 800 000,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що справу розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Також, апелянт зазначає, що Договір факторингу не містить усіх обов`язкових істотних умов, а саме: умови про фінансування фактором клієнта та умови про плату факторові за надану ним фінансову послугу, що в свою чергу свідчить про неукладеність зазначеного договору факторингу та не створення ним будь-яких юридичних наслідків, зокрема - переходу права вимоги до позивача по справі.

Звертає увагу на те, що доказів переходу права вимоги до позивача в матеріалах справи не має, оскільки в матеріалах справи відсутні докази переходу права вимоги від первісного кредитора ТОВ ««Аквізіт-інвест» до клієнта позивача за договором факторингу - ПрАТ «Страхової компанії «Лемма Сіті Сервер».

Відзначає, що суд першої інстанції постановляючи рішення по даній справі, не встановив чи справді був укладений договір між ТОВ "Антьє" та ТОВ «Аквізіт-інвест», оскільки ніяких інших документів, що могли б підтвердити укладення та реальне виконання даного договору сторонами, окрім акту прийому-передачі векселів від 12.02.2009 між ТОВ "Антьє" та ТОВ «Аквізіт-інвест» не надано, звертаючи при цьому увагу на наявність доказів того, що на момент укладення договору купівлі продажу ТОВ «Аквізіт-інвест» не мала ліцензії на здійснення такого виду діяльності.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі № 922/2678/17 (з урахуванням ухвали апеляційної інстанції про виправлення описки від 28.11.2018) скасовано вищезазначене судове рішення місцевого господарського суду.

Закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 у справі №922/2678/17.

Справу №922/2678/17 передано до господарського суду Харківської області для розгляду по суті в межах справи №922/1199/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє".

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.03.2019 постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №922/2678/17 скасовано. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 (про виправлення описки) у справі №922/2678/17 скасовано.

Справу №922/2678/17 направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Згідно витягу з Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2019, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 справу №922/2678/17 прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 06.06.2019 об 11:00 годині.

Ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою суду від 06.06.2019 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено. Розгляд справи відкладено на 04.07.2019 на 11:30 год. Ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою суду від 04.07.2019 розгляд справи відкладено на 16.07.2019. Ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2019, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Хачатрян В.С., суддя Слободін М.М.

Ухвалою суду від 16.07.2019 у зв`язку зі зміною складу судової колегії розгляд справи відкладено на 16.07.2019. Ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Представники сторін в судове засідання своїх представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Представники першої третьої особи та на стороні позивача (ТОВ «Аквізіт-Інвест») та другої третьої особи на стороні позивача - ПрАТ «Страхова компанія "Лемма Сіті Сервер" в судове засідання не з`явились, пояснень щодо справи від вказаних осіб не надходили.

Копії ухвал суду, надіслані на адресу відповідача та третіх осіб, повернулись до суду з відміткою пошти «адресат відсутній».

Так, за приписами ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну адреси ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Саме лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулась в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатись поважною причину не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Таким чином, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача та третіх осіб про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового зв`язку направлялись копії ухвал на адресу останніх, які зазначені як їх юридичні адресі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення відповідача та третіх осіб, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. №28, а останній в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

З огляду на наведене, судом апеляційної інстанції вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання сторін або інших учасників процесу, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 12.12.2009 між ТОВ «Антьє» (далі за текстом - покупець, боржник, відповідач) та ТОВ «Аквізіт-Інвест» (далі за текстом - продавець) був укладений договір купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09, згідно якого продавець зобов`язався передати у власність боржника цінні папери, а боржник в свою чергу зобов`язався прийняти їх та оплатити їх вартість у розмірі 6.800.000,00грн. (шість мільйонів вісімсот тисяч гривень) у строки визначені п. 2.2 договором купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д 128/09.

Відповідно акту прийому передачі векселей від 12.02.2009 до договору купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09 від 12.02.2009, продавець передав, а боржник отримав цінні папери.

Згідно додаткової угоди від 11.02.2010 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, додаткової угоди від 11.02.2011 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, додаткової угоди від 11.02.2012 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, додаткової угоди від 11.02.2013 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, додаткової угоди від 11.02.2014 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, додаткової угоди від 11.02.2015 до договору купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09, покупець та продавець поетапно продовжували строк дії договору купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09 від 12.02.2009 до 03.02.2016.

У подальшому, 21.05.2015 між продавцем та ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» було укладено договір про відступлення права вимоги №Д128/09(Ц), згідно якого продавець відступив на користь ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» право вимоги що належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно додатку №1 від 21.05.2015 до договору про відступлення права вимоги №Д128/09(Ц) від 21.05.2015 продавець передав за актом прийому-передачі документів, а ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» отримав оригінали документів, щодо переданого права вимоги за договором купівлі-продажу.

Відповідно до додатку №2 від 21.05.2015 до договору про відступлення права вимоги №Д128/09(Ц) від 21.05.2015 Продавець передав за актом прийому-передачі права вимоги, а ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» отримав право вимоги за договором купівлі-продажу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.09.2017 залучено ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» до участі у справі в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та зобов`язано надати пояснення по суті спору з документами в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Однак, ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» вимоги ухвали господарського суду Харківської області від 19.09.2017 не виконало, будь яких пояснень та доказів на їх підтвердження до господарського суду не надало.

Позивач, ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Капітал» () є фінансовою установою, має ліцензію на надання фінансових послуг з факторингу, виданою на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 23.05.2017 №1931.

Відповідно до інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань встановлено, що основним видом діяльності позивача є «КВЕД 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у. (основний)».

Статутом позивача передбачено, що він здійснює діяльність виключно з Факторингу та Надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (п. 2.2-2.4. Статуту).

Правилами надання послуг з факторингу ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», затвердженими протоколом №2 Загальних Зборів учасників ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» від 01.03.2013, визначено види договорів, які може укладати ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», серед яких зазначені виключно договори з факторингу та договори, пов`язані із обслуговуванням договорів факторингу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на договір факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017, за яким до нього мало перейти право вимоги що належить ПРАТ СК «Лемма Сіті Сервер» на підставі договору купівлі-продажу та договору про відступлення права вимоги від 21.05.2015 №Д128/09(Ц).

Відповідач, в свою чергу, вказує на невідповідність вказаного договору факторингу вимогам законодавства в частині визначення істотних умов договору факторингу, не досягнення згоди щодо яких свідчить про неукладеність такого договору факторингу та як наслідок - відсутності будь-яких правових наслідків останнього.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач не надав доказів виконання ним своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09 та/або інших доказів на спростування викладених в позові обставин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на таке.

Згідно статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач доказів виконання ним своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу цінних паперів від 12.02.2009 №Д128/09 та/або інших доказів на спростування викладених в позові обставин не надав.

Щодо доводів апелянта про відсутність у позивача права вимоги до нього в силу неукладеності договору факторингу, судова колегія зазначає про таке.

Стаття 204 ЦК України містить положення щодо правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч.1 ст.204 ЦК України).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин). До оскаржуваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Разом з тим, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

В матеріалах справи відсутні докази щодо визнання недійсним договору факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017 в судовому порядку.

Щодо неукладеності договору факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017, колегія суддів зазначає, що за ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У випадку отримання пропозиції щодо укладання договору, така пропозиція вважається прийнятою, якщо особа, яка одержала пропозицію, у межах строку для відповіді вчинила дії відповідно до пропозиції (відвантажила товар, надала послуги тощо) (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Якщо вже сам договір передбачає передання майна або інші дії, він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії (ч. 1-2 ст. 640 ЦК України). Правові наслідки від цього моменту визначаються нормами ЦК України (ч. 8 ст. 181 ГК України).

А тому, договір не може вважатися неукладеним після його повного чи часткового виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

Відповідно до п. 2.2 Договору Факторингу, право вимоги переходить до Фактора з моменту підписання сторонами Договору та Акту прийому-передачі Права вимоги.

В матеріалах справи наявні підписані між позивачем та "Страхова компанія "Лемма Сіті Сервер" (друга третя особа) Акт прийому-передачі документів від 14.06.2017 (зокрема, договору купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09, акту прийому передачі векселей від 12.02.2009, додаткових угод, договору відступлення права вимоги №Д128/09(Ц) від 21.05.2015.) (т.1 а.с. 13) та Акт прийому-передачі права вимоги від 14.06.2017, відповідно до якого на виконання умов договору факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017 Клієнт передав, а Фактор прийняв Право вимоги до ТОВ «Антьє» за договором купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09 від 12.02.2009 на загальну суму заборгованості 6800000,00 грн. (т.1 а.с.14).

Відтак, судова колегія дійшла висновку що договір факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017 виконувався сторонами, а тому не може вважатися неукладеним.

Наведене також спростовує доводи апелянта відносно відсутності доказів укладення та реального виконання договору купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09 від 12.02.2009 між ТОВ "Антьє" та ТОВ «Аквізіт-інвест». Вказаний договір купівлі-продажу №Д128/09 від 12.02.2009 векселів у судовому порядку недійсним не визнавався.

Щодо доводів відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів переходу права вимоги до позивача, судова колегія зазначає, що згідно ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст.516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ч.2 ст. 517 Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

З огляду на наведене, боржник не може виконати обов`язок на користь попереднього кредитора, зважаючи на отримане боржником повідомлення ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» №20/06/2017-01 від 20.06.2017 про відступлення права вимоги та зміну кредитора за договором купівлі-продажу цінних паперів №Д128/09 від 12.02.2009, яке міститься у матеріалах справи разом з описом вкладення та доказами направлення боржнику (т.1 а.с. 16-18).

Щодо наявності права у ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» права на здійснення факторингових операцій, і, зокрема, наявність таких прав на момент укладення спірного Договору факторингу №14/06/17-01 від 14.06.2017 судова колегія зазначає наступне.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначено, що ліцензуванню підлягає діяльність з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 №41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368) затверджено Положення про Державний реєстр фінансових установ.

Згідно з п.п. 6-9 вказаного Положення юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Свідоцтво видається без зазначення строку дії та діє до прийняття Нацкомфінпослуг рішення про виключення фінансової установи з Реєстру та анулювання Свідоцтва.

Як вказує позивач, на виконання вказаних вимог законодавства, ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК №396 від 06.06.2013 (т. 4 а.с. 66); ТОВ «Факторингове Компанія «Стандарт Кепітал» внесено до Державного реєстру фінансових установ за реєстраційним номерів 13102841 відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, №1825 від 06.06.2013. (т.4 а.с.66-69).

У Додатку до вказаного Свідоцтва зазначено, що ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» має право здійснювати операції з факторингу та надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Підтвердженням того, що ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» є фінансовою установою, зокрема, відомості з Комплексної інформаційної системи Нацкомфінпослуг, яка розміщена на офіційному сайт Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; за кодом ЄДРПОУ ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансові» послуг та затверджує умови провадження діяльності з надання фінансових послуг, здійснення яких потребує відповідної ліцензії чи дозволу, та порядок контролю за їх додержанням.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» Національні комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, отримує та розглядає заяв) разом з документами, подання яких до органу ліцензування передбачено законом, і за результатом їх розгляду приймає рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без розгляду, відмови у видачі ліцензії чи прі видачу ліцензії, оформлення, переоформлення та видачу інших документів, що стосуються сфери повноважень органу ліцензування.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Розпорядження Національної комісії, що здійснює державна регулювання у сфері ринків фінансових послуг, №1931 від 23.05.2017 ТОВ «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме: на надання послуг з факторингу. (т.4 а.с.64).

Судова колегія також відхиляє доводи відповідача про безпідставне відстрочення судом першої інстанції позивачу спати судового збору за подання позову у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем.

Положення статей ГПК України та Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент розгляду клопотання про відстрочення сплати судового збору) не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Доводи апелянта про його неналежне повідомлення про час і місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення, судова колегія відхиляє, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що судову кореспонденцію (повістки та рішення суду), згідно із рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу №28 від 07.09.2017, №728 від 22.09.2017, №733 від 04.10.2017 та №302 від 20.10.2017 отримувала особа на прізвище « ОСОБА_1 », про що свідчать відмітки на вищевказаних рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу.

Як вказує апелянт, уповноваженими особами відповідача жодних довіреностей на представництво його інтересів, а також на отримання кореспонденції, в тому числі судової, ніякій особі на прізвище « ОСОБА_1 » не видавались.

До апеляційної скарги відповідач надав відповідь ПАТ «Укрпошта» від 29.06.2018 № 21-Б-23587 та від 29.06.2018 № 21-Б-22508 на адвокатські запити від 12.06.2018 та від 19.06.2018, в яких зазначено, що довіреність на представництво інтересів відповідача особою «Решетняк» не збереглась, а також зважаючи на те, що шестимісячний строк проведення перевірки пересилання реєстрованих поштових відправлень минув, провести таку перевірку не представляється можливим.

Зазначені відповіді ПАТ «Укрпошта» не підтверджують доводів апелянта про те, що довіреності, виданої від імені ТОВ «Антьє» на ім`я ОСОБА_1 не існувало взагалі, в них лише вказано, що така довіреність не збереглась.

Також, на підтвердження того, що особа на прізвище « ОСОБА_1 » не перебувала не у трудових, не у цивільно-правових відносинах із відповідачем по справі, надано довідки ТОВ «Антьє» про те, що особа за прізвищем « ОСОБА_1 » ніколи не працювала та не працює в ТОВ «Антьє», та не має жодного відношення до цього Товариства; - звітності про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за 2017-2018 роки ТОВ «Антьє», які підтверджують, що ніяка особа ні за трудовими або цивільно-правовими договорами на прізвище «Решетняк» протягом 2017/2018 років не працювала.

Судова колегія зазначає, що такі докази також не свідчать про відсутність повноважень у вказаної особи на отримання кореспонденції від імені відповідача, оскільки ТОВ «Антьє» не обмежений у праві уповноважити на отримання кореспонденції як особу з числа своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами.

За змістом ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою "Совтрансавто-Холдинг" проти України визначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової впевненості, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів. Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Апелянту була надана можливість довести ті обставини, на які він посилається, належними та допустимими доказами.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Щодо усного клопотання позивача в судовому засіданні 04.07.2019 про залишення апеляційної скарги відповідача без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору за апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 клопотання відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" (вх. №2567 від 19.12.2018) про повернення судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 по справі №922/2678/17 задоволено.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" із Державного бюджету України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 року по справі №922/2678/17 у загальному розмірі 155700,00 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч сімсот гривень) згідно з квитанціями: №0.0..1 від 21.06.2018; №3918411 від 13.07.2018; №31_12 від 16.07.2018; №11_12 від 16.07.2018.

Ухвала суду мотивована тим, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №922/2678/17 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" на рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 року по справі №922/2678/17. Отже, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для задоволення клопотання відповідача про повернення сплаченого ним за подання зазначеної апеляційної скарги судового збору в загальному розмірі 155700,00 грн.

Разом з тим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.03.2019 постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 у справі №922/2678/17 скасовано. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 (про виправлення описки) у справі № 922/2678/17 скасовано.

Справу № 922/2678/17 направлено до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 справу №922/2678/17 прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 06.06.2019 об 11:00 годині.

Крім того, з огляду на відсутність доказів сплати судового збору у встановлено порядку та розмірі, судом ухвалено Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

В судовому засіданні 04.07.2019 представником позивача заявлено усне клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду у зв`язку з неподанням відповідачем доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія судді відмовляє в його задоволенні, з огляду на те, що чинний господарський процесуальний кодекс України не наділяє суд апеляційної інстанції повноваженнями залишати без розгляду апеляційні скарги.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 3 статті 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Згідно положень статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Спір у даній справі є за своїм змістом майновим, а отже і розмір судового збору необхідно розраховувати як за ставкою подання позовної заяви за майновим спором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до господарського суду про стягнення з відповідача 6800000,00 грн. 09.08.2017, що вбачається зі штампу вхідної кореспонденції господарського суду Харківської області.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIІІ від 21.12.2016 з 01.01.2017 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 1600,00 грн.

З огляду на наведені приписи, при зверненні до господарського суду підлягало сплаті 102000,00 грн. судового збору.

Згідно підпункту 4 пункту 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, за подання даної апеляційної скарги скаржник повинен був сплатити судовий збір в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті за подання позовної заяви.

За таких обставин, розмір судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі складає 153000,00 грн. (102000,00 грн. х 150% = 153000,00 грн.).

Ухвалами від 16.05.2019, 06.06.2019, 04.07.2019 та 16.07.2019 апеляційний господарський суд ухвалював Товариству з обмеженою відповідальністю "Антьє" надати суду належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

Станом на момент прийнятті постанови, апелянтом не надано суду належних доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача в Державний бюджет України 153000,00 грн. судового збору.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2017 у справі №922/2678/17 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антьє" (, місцезнаходження: 61050, м. Харків, пр. Московський, буд. 47) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: УК Шевченкі/мХар Шевченківс/22030101, , рахунок 2002, банк одержувача - Казначейство України, МФО 899998, код бюджетної класифікації 22030101) - 153000,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27.08.2019.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя М.М. Слободін

Суддя В.С. Хачатрян