ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2019 р.            Справа№ 910/10939/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Дикунської С.Я.

суддів:           Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Конверсія»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.01.2019 (повний текст рішення складено 30.01.2019)

у справі № 910/10939/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Державного підприємства «Миколаївський

бронетанковий завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Конверсія» про стягнення 657 500, 40 грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Миколаївський бронетанковий завод» (далі – ДП «Миколаївський бронетанковий завод», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Конверсія» (далі – ТОВ «Укравто Конверсія», відповідач) про стягнення 657 500,40 грн. неустойки за Договором поставки № 119 від 07.03.2017. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за цим Договором щодо своєчасної поставки товару, обумовленого специфікацією № 6 від 18.01.2018, відтак просило стягнути з відповідача 294 824,74 грн. пені та 362 675,40 грн. штрафу.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував на те, що прострочення сталось не з його вини, а за обставин невірного зазначення характеристик товару у специфікаціях та додатках до згаданого Договору, а також дій позивача щодо погодження та прийняття товару, уточнення даних.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив позивач стверджував, що внаслідок порушення строків передачі товару відповідачем, поставка втратила інтерес для покупця і останній листом від 30.08.2018 в порядку ст.ст. 651, 653 ЦК України та п.п. 7.3, 10.7 Договору розірвав договірні відносини, в зв’язку з чим зобов’язання сторін припинено з 27.09.2018. При цьому, посилання відповідача на обставини поставки за іншими специфікаціями, які не є предметом розгляду справіи, позивач вважав безпідставними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 у справі №910/10939/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Конверсія» на користь Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» 294 824,74 грн. пені, 362 675,66 грн. штрафу, 9 862,51 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із згаданим судовим рішенням, ТОВ «Укравто Конверсія» оскаржило його в апеляційному порядку та просило скасувати його повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, є несправедливим та неправомірним, оскільки прийняте в результаті однобічної оцінки судом всіх поданих відповідачем доказів та аргументів на доведення своєї правової позиції. За твердженнями апелянта, в додатку, в якому вказано комплектність двигунів, допущено ряд помилок технічного значення, а саме: вказано завідомо не вірні каталожні номери певних агрегатів, які мають бути встановленими на ці двигуни. При цьому, на запити відповідача щодо можливості уточнення вірних номенклатурних номерів, представники технічного відділу заводу навмисно затягували процес погодження та надання вірних каталожних номерів, відтак було зірвано терміни постачання продукції. На думку апелянта, на підставі видаткової накладної № 13 від 23.04.2018 ним виконано поставку двигунів згідно специфікації № 5, але протягом двох місяців представники відділу «ОТК» заводу не прийняли дану продукції та постійно вимагали замінити певні агрегати з іншими каталожними номерами, відмінними від вказаних у підписаній специфікації, посилаючись на те, що вони не в змозі встановити дану продукцію на відповідну техніку. Крім цього апелянт вказував, що не відмовляється від своїх зобов’язань перед ДП «МБТЗ» та при найліпшій можливості зобов’язався поставити всю продукціє згідно специфікації, але, в свою чергу, наполягав на виконанні ДП «МБТЗ» усіх своїх зобов’язань перед ТОВ «Укравто Конверсія» тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав на неї відзив, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що сторони Договору поставки узгодили умови щодо предмету поставки в специфікації №6, яка є додатком до Договору, однак до теперішнього часу відповідачем не поставлено жодної одиниці товару, найменування та комплектність якого зазначено в згаданій специфікації до Договору. При цьому, позивач наполягав на безпідставності та документальній недоведеності посилань відповідача на часткову поставку товару, адже специфікацією до Договору чітко визначено товар, який має бути поставлено та не передбачено поставки цього товару частинами. Крім цього, твердження відповідача про інші специфікації та виконання зобов’язань за ними, не відносяться до предмету позову, тому не можуть братися до уваги тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 20.08.2019, яке відбулось в режимі відеоконференції, в Ленінський районний суд м. Миколаєва з’явився представник позивача, представник відповідача в приміщення Північного апеляційного господарського суду не з’явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання йому відповідної ухвали про відкладення розгляду справа, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення отримана відповідачем 10.07.2019.

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов’язковою не визнавалась й відповідачем на загальних підставах не доведено неможливості заміни представника та направлення іншого представника в згадане судове засідання, з огляду на надання представником (директором) відповідача в попередніх судових засіданнях,в тому числі 02.07.2019, пояснень по суті його апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого представником (директором) відповідача 19.08.2019 клопотання про відкладення розгляду справи в зв’язку з перебуванням його в лікарні без підтвердження відповідними доказами та вважав за можливе справу розглядати за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в даному судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, отже оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 07.03.2017 між ДП «Миколаївський бронетанковий завод» (позивачем, покупцем за Договором) та ТОВ «Укравто Конверсія» (відповідачем, постачальником за Договором) укладено Договір поставки № 119 (далі – Договір), за умовами якого постачальник зобов’язався в порядку та на умовах, передбачених Договором, поставити покупцю металопрокат - товар, зазначений в специфікаціях, що є додатком до Договору, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені Договором.

Положеннями п. 4.1 Договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у специфікаціях і включають всі податки, збори й інші обов’язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки постачальника, пов’язані з поставкою товару.

Ціна Договору становить сумарну вартість отриманого товару згідно специфікацій протягом періоду дії Договору (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору товар поставляється в наступні строки: 10 календарних днів з моменту оплати покупцем вартості товару (в тому числі частково), якщо інший строк не визначено сторонами у специфікації.

Додатковими угодами № 1 від 21.03.2017, № 2 від 27.12.2017 сторони внесли зміни до Договору в частині вимог до якості товару та супровідних документів, а також встановили, що Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2015, закінчення строку його дії не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов’язань (у тому числі гарантійних) за Договором.

18.01.2018 сторони підписали специфікацію № 6 до Договору, за умовами якої узгодили поставку товару: Двигун з коробкою передач LHDTYP 2855A.6 (без компресора кондиціонера) лівий – 3 шт., Двигун з коробкою передач LHDTYP 2855A.6 (без компресора кондиціонера) правий – 3 шт., всього вартістю 5 181 080,94 грн. Термін поставки: постачальник передає товар покупцеві протягом 14 днів після сплати 80% відсотків вартості цієї специфікації.

Специфікація № 6 від 18.01.2018 оформлена належним чином та підписана сторонами Договору без будь-яких претензій та зауважень.

Підставою виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов’язання, яке виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За змістом ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 693 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

За умовами п. 5.1 Договору оплата покупцем товару здійснюється за відповідним рахунком постачальника в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у Договорі (якщо постачальник не повідомить реквізитів іншого рахунка).

Відповідно до п. 5.2 Договору оплата по ньому здійснюється наступним чином: передоплата у розмірі 50% від суми специфікації здійснюється покупцем протягом 3-х банківських днів від дати отримання рахунку постачальника на оплату; остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем не пізніше 5-ти календарних днів від дати поставки товару. Порядок оплати може бути уточнений сторонами при підписанні специфікації на поставку наступної партії товару в частині визначення процентного співвідношення передоплати до розміру остаточного розрахунку.

Як встановлено матеріалами справи, 01.02.2018 покупець (позивач) на підставі платіжного доручення № 572 здійснив оплату на користь постачальника (відповідача) за двигуни по виставленому рахунку № 3 від 18.01.2018 в сумі 4 144 864,79 грн., що становить 80% від суми поставки (специфікація № 6).

З урахуванням визначеного терміну поставки товару згідно специфікації № 6 від 18.01.2018 до Договору – протягом 14 днів після оплати 80% вартості специфікації, здійснення такої оплати позивачем 01.02.2018 свідчить про те, що строк поставки товару настав 15.02.2018.

Листами № 530 від 19.02.2018 та № 787 від 21.03.2018 позивач звертався до відповідача з вимогами про негайне виконання зобов’язань щодо поставки двигунів за специфікацією № 6 від 18.01.2018.

Проте, як встановлено матеріалами справи, в тому числі й поясненнями сторін, відповідач своїх зобов’язань з поставки товару, визначеного у специфікації № 6 від 18.01.2018, не виконав. Доказів приймання-передачі товару постачальником покупцю, підписання видаткових накладних/актів приймання товару, надання оригіналів супровідних документів відповідно до умов розділу 3 Договору та специфікації № 6 матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що факт прострочення відповідачем зобов'язань за Договором й за специфікацією № 6 від 18.01.2018 належним чином доведено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Відповідно доводи останнього в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Учасники господарських відносин в силу положень ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов’язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За змістом ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено (ч. 4 ст. 231 ГК України), санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За приписами ч. 2, ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

З огляду на вищенаведені положення законодавства, сторони, керуючись принципом свободи договору за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення не грошового зобов'язання - порушення строків постачання продукції.

Зокрема, положеннями п. 7.3 Договору сторони погодили, що у випадку порушення погоджених строків та/або обсягів поставки, недопоставки товару, поставки некомплектного, неякісного товару постачальник сплачує покупцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості. Крім цього, у випадку порушення строків поставки товару більш, ніж на 20 календарних днів, покупець має право відмовитись від подальшого приймання й оплати товару, а також вимагати повернення раніше сплачених за послуги коштів, які постачальник зобов’язаний повернути протягом 3 банківських днів з моменту одержання повідомлення покупця.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинним законодавством не встановлено для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В даному випадку, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечило приписам ст. 61 Конституції України, адже згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. В межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Як неодноразово наголошувалось Верховним Судом України та Верховним Судом, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачена ч. 2 ст. 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечило приписам Конституції України та вищезгаданим положенням цивільного й господарського законодавства тощо.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, від 09.04.2012 у справі № 3-88гс11, у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені за період з 16.02.2018 по 18.06.2018 та штрафу, апеляційний суд дійшов висновку щодо правомірності висновків місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 294 824,74 грн. пені та 362 675,66 грн. штрафу є обґрунтованими (арифметично вірними) та підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Твердження відповідача (апелянта) щодо часткової поставки товару по специфікації № 6 та прострочення строків поставки в зв’язку із діями позивача не підтверджено належними засобами доказування. Надані відповідачем до матеріалів справи копії первинних документів не є такими доказами, оскільки стосуються договірних відносин відповідача з іншими контрагентами, зобов’язання та ризики по яких умовами Договору на позивача не покладено.

Доводи апелянта з приводу неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, однобічної оцінки судом всіх поданих відповідачем доказів та аргументів на підтвердження своєї правової позиції не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Конверсія» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 у справі № 910/10939/18 – без змін.

Матеріали справи № 910/10939/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.08.2019

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська

Судді                                                                                А.О. Мальченко

Г.А. Жук