ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" серпня 2019 р. м. Вінниця Cправа № 902/326/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.

при секретарі Незамай Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (вул. Горького, 127, м. Київ, 03150) в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці (вул. М.Оводова, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспром" (вул. Привокзальна, 40, м. Вінниця, 21101)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 20 786 931 грн. 26 коп.

за участю представників:

позивача: Бажуков Андрій Костянтинович, довіреність № 010-01/3474 від 14.05.2013 року, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області від 06.05.1996 року

відповідача: ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 26.12.1997 року, керівник

Шиманський Віталій Миколайович, ордер серії ВН № 094279 від 14.05.2019 року, свідоцтво № 777 від 12.10.2012 року, посвідчення адвоката

третьої особи (ОСОБА_1): не з`явилася

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/326/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспром" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про стягнення 20 786 грн. 26 коп.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11.06.2018 (суддя Матвійчук В.В) у задоволенні позову відмовлено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці в доход Державного бюджету України 105 103,96 грн. судового збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці залишено без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області від 11.06.2018 та додаткове рішення від 03.09.2018 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 02.04.2019 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду Вінницької області від 11.06.2018 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018. Справу №902/326/16 передано на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

18.04.2019 до Господарського суду Вінницької області надійшла справа №902/326/16 після її перегляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 18.04.2019 здійснено повторний автоматизований розподіл справи №902/326/16, за результатами якого справу передано на розгляд судді Міліціанову Р.В.

Ухвалою суду від 23.04.2019 справу №902/326/16 прийнято до провадження суддею Міліціановим Р.В. та призначено підготовче засідання на 15.05.2019.

15.05.2019 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі на 24.05.2019 та відкладено до наступного судового засідання розгляд клопотання про розгляд справи №902/326/16 колегією суддів в складі трьох суддів Господарського суду Вінницької області, про що постановлено протокольні ухвали.

Ухвалою суду від 15.05.2019 повідомлено учасників справи про наступне підготовче судове засідання, яке відбудеться 24.05.2019.

В судовому засіданні 24.05.2019 судом відмовлено у задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи колегією у складі трьох суддів, відомості про винесення якої відображено у журналі судового засідання, а також постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання у справі №902/326/16 на 09.07.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 28.05.2019 повідомлено учасників справи про наступну дату судового засідання.

За результатами проведеного 09.07.2019 судового засідання, суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі №902/326/16, яку занесено до протоколу судового засідання.

Телефонограмами від 11.07.2019 повідомлено представників позивача та відповідача, що у зв`язку з перебуванням судді Міліціанова Р.В. 22.07.2019 у відпустці, підготовче засідання призначено на 23.07.2019.

22.07.2019 від позивача до суду надійшли заперечення на доводи ТОВ "Оспром" викладені в додаткових поясненнях (вх.№02.1-34/5496/19 від 08.07.2019) та заяві щодо застосування строків позовної давності (вх.№02.1-34/5501/19 від 08.07.2019).

Також, 22.07.2019 від позивача до суду надійшло клопотання вих.№0740300/17177-19 від 22.07.2019 про відкладення розгляду справи в рамках підготовчого провадження на іншу дату.

22.07.2019 року від позивача надійшла заява вих.№0740300/17176-19 від 22.07.2019 про винесення окремої ухвали в порядку ст. 264 ГПК України.

В судовому засіданні 23.07.2019 суд частково задовольнив дану заяву позивача вих. №0740300/17176-19 від 22.07.2019 про винесення окремої ухвали в порядку ст. 264 ГПК України та зобов`язав представника відповідача надіслати копії письмових пояснень від 21.05.2019 (вх.канц№02.1-34/4274/19), додаткових пояснень від 08.07.2019 з додатками (вх.канц№02.1-34/5496/19) та копію заяви від 08.07.2019 (вх.канц№02.1-34/5501/19) щодо застосування строків позовної давності з додатками на адресу позивача та третьої особи.

Ухвалою суду від 23.07.2019 закрито підготовче провадження, судом розпочато розгляд справи по суті та визначено наступну дату розгляду справи № 902/326/16 по суті на 15.08.2019.

В судовому засідання 15.08.2019 судом оголошено перерву до 21.08.2019.

15.08.2019 до суду від представника відповідача надійшов супровідний лист № 27 від 15.08.2019, в якості додатків до якого додано ряд додаткових документів.

21.08.2019 через канцелярію суду представником позивача лист № 0740300/20123-19 від 21.08.2019 в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Також, 21.08.2019 представником позивача подано письмові пояснення № 0740300/20080-19 від 20.08.2019 в обґрунтування заявленого позову.

На визначену судом дату з`явилися представники позивача, який підтримав вимоги позову у повному обсязі, просив його задовольнити та відповідача, які наполягали на відмові у задоволенні позовних вимог.

Третя особа своїм правом участі в судовому засіданні не скористалася про причини неявки суду не повідомила.

При цьому, ст.ст. 42, 46 ГПК України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми ст.ст. 182, 183 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Положеннями ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України визначено, що, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від третьої особи до суду не надійшло.

У зв`язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Предмет спірних правовідносин становить визначення розміру заборгованості зі сплати тіла кредиту, процентів, пені, інфляційних витрат та 3% річних за прострочення розрахунків за кредитним договором, з`ясування строків нарахування відсотків за користування кредитними коштами, визначення моменту початку перебігу позовної давності, наявності підстав її переривання або існування обставин поважності пропуску строків позовної давності на звернення з позовом до суду.

Як вбачається із позовної заяви, позивач посилається на те, що відповідно до Кредитного договору № 2088 від 30.05.2007, укладеного між АКБ "Трансбанк" та ТОВ "Оспром", останньому була відкрита відновлювальна кредитна лінія з лімітом 3 000 000,00 грн. строком користування до 28.05.2010 включно. В забезпечення зобов`язань за Кредитним договором були укладені договорі іпотеки від 30.05.2007 між АКБ "Трансбанк" та ОСОБА_1 , та договір іпотеки від 30.05.2007 між АКБ "Трансбанк" та ТОВ "Оспром". В подальшому між АКБ "Трансбанк" та ТОВ "Оспром" були укладені додаткові угоди до Кредитного договору, згідно з якими, окрім іншого, ліміт кредитної лінії був збільшений до 5 000 000,00 грн. При цьому, в рамках Кредитного договору, ТОВ "Оспром" були отримані кредитні кошти в АКБ "Трансбанк" в сумі 3 655 00,00 грн.

08.05.2009 між АКБ "Трансбанк" та ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" укладено Договір за яким АКБ "Трансбанк" відступив, а ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" набув право отримання прав вимоги за Кредитними договорами та договорами забезпечення відповідно до переліку, визначеного в Додатку № 1 до Договору .

08.07.2009 між сторонами Договору підписано Додаток №1-3 до Договору, згідно з яким АКБ "Трансбанк" відступив АТ "Укрексімбанк" право вимоги за Кредитним договором № 2088/151109К29 від 30.05.2007 з ТОВ "Оспром".

08.07.2009 між АКБ "Трансбанк та АТ "Укрексімбанк" були укладені договори про відступлення прав за забезпечувальними зобов`язаннями.

Після юридичного завершення процедури заміни кредитора у кредитному зобов`язанні 07.09.2009 між АТ "Укрексімбанк" та ТОВ "Оспром" за взаємною згодою була укладена угода № 74309К6/151109К29/2088-2 до Кредитного договору, відповідно до якої умови Кредитного договору були викладені в новій редакції відповідно до вимог уніфікованих процедур та облікової політики АТ "Укрексімбанк".

Відповідно до умов Кредитного договору (в новій редакції) АТ "Укрексімбанк" надав додатково до вже отриманих ТОВ "Оспром" в АКБ "Трансбанк" коштів в сумі 3 655 000,00 грн. - додатковий транш в сумі 345 000,00 грн.

В подальшому між АТ "Укрексімбанк" та ТОВ "Оспром" були укладені правочини щодо внесення змін до Кредитного договору, згідно з якими, окрім іншого, встановлено строк погашення кредиту в повному обсязі до 28.09.2011 року.

Проте, зазначені зобов`язання ТОВ "Оспром" не виконані, і прострочена заборгованість ТОВ "Оспром" перед АТ "Укрексімбанк" складає 20 786 931,26 грн. з яких: 4 000 000,00 грн. - основний борг; 4 668 631,86 грн. - проценти, нараховані станом на момент подання позову, за період з 01.07.2010 по 31.03.2016; 1 680 267,36 грн. - проценти, донараховані банком за період з 01.04.2016 по 31.03.2018; 11 325,00 грн. - комісія за управління, нарахована за період з 01.10.2010 по 27.12.2011; 4 225 588,79 грн. - пеня, нарахована в межах річного строку позовної давності за період прострочення з 15.04.2015 по 14.04.2016; 782 465,75 грн. - три відсотки річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України; 5 418 652,50 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період жовтень 2011 року по лютий 2018 року.

Відповідач у поданих до суду відзиві, доповненні до відзиву позовні вимоги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" не визнає в повному обсязі та просить в їх задоволенні відмовити з огляду на безпідставність та необґрунтованість, посилаючись на такі обставини:

- безпідставність нарахування відсотків за користування грошовими коштами та нарахування штрафних санкцій у зв`язку із наявністю прострочення кредитора у відповідності до вимог ст. 613 ЦК України, оскільки Банком 02.11.2009 не було надано траншу згідно Кредитного договору;

- безпідставність нарахування відсотків за користування грошовими коштами, починаючи з 28.09.2009, оскільки з настанням цієї дати закінчився строк дії кредитного договору, відповідно і у Банку відсутні підстави нарахування відсотків за користування грошовими коштами починаючи з 29.09.2009.

Окремою підставою відмови у задоволенні позову відповідач вважає пропуск строків позовної давності, передбачених ст.257 ЦК України, в матеріалах справи наявні заяви відповідача про застосування строків позовної давності № 43 від 11.07.2016, № 79 від 31.10.2016, б/н від 09.03.2018, (а.с. 226-227, т. 1, а.с. 25, т. 3, а.с. 97-98, т. 5, а.с. 65 - 67, а.с. 157, 158 т. 8, ).

Представник відповідача посилається на пропуск строку позовної давності, відсутності доказів його переривання, оскільки подача позову з порушенням правил підсудності не свідчить про переривання такого строку; майновий поручитель не є кредитором в розумінні положень Закону України "Про іпотеку".

З позиції відповідача мало місце припинення нарахування процентів з огляду на закінчення 28.09.2011 року строку кредитування; настання строку виконання усіх зобов`язань за кредитним договором внаслідок пред`явлення 11.03.2009 року АКБ "Трансбанк" (том. 2, а.с. 80) та 11.11.2011 року ПАТ "Укрексімбанк" (том. 8 а.с. 82) вимог про дострокове виконання грошових зобов`язань.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на необхідності врахування Постанов Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №564/2199/15-ц та від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12, відповідно до яких кредитор мав право нараховувати відсотки за користування кредитом виключно до дати повернення кредиту. Після припинення дії договору кредитор має право на застосування до позичальника наслідків передбачених ст. 625 ЦК України. Звертає увагу, що до неустойки, відповідно до ст. 258 ЦК України, застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Третя особа - ОСОБА_1 у поданому до суду поясненні від 10.05.2018 року заперечує щодо заявленого Банком позову та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі, з огляду на те, що Банком було свідомо пропущено строк позовної давності, що у відповідності до положень ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів встановлено, що 30.05.2007р. між АКБ "Трансбанк" (Банк) та ТОВ "Оспром" (Позичальник) було укладено кредитний договір № 2088/151109К29 (Кредитний договір) відповідно до п. 1.1. якого Банк надає Позичальнику грошові кошти в межах відновлювальної кредитної лінії лімітом 3 000 000,00 грн. на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов визначених Договором (а.с.-17, т. 1).

Кредит надається на поточні потреби, на строк до 28 травня 2010 року (включно). (п.п. 2.1., 2.2. Кредитного договору)

У відповідності до п. 3.1. Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує Банку 20% річних за використану частину кредитних коштів та 0,5% річних за не використану частину кредитних коштів.

17.08.2007 між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №1, згідно умов якої сторони змінили межі відновлювальної кредитної лінії, зокрема на 5 000 000,00 грн. Надання кредитних коштів здійснюється траншами, строк дії яких не перевищує 12 місяців. Окрім того було змінено відсоткову ставку за користування кредитом, а саме: 18,5% річних за використану частину кредитних коштів та 0,5% річних за не використану частину кредитних коштів. (а.с. 23, т. 1)

10.03.2009 між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №2, згідно умов якої сторони внесли зміни в п.2.1. Кредитного договору та виклали його в наступній редакції: "2.1. Кредит надається на строк до 28.05.2010 року (включно), з наступним графіком погашення:

Транш в сумі 200 000,00 грн. від 11.03.2008 р. на строк до 09.03.2010р.;

Транш в сумі 200 000,00 грн. від 19.03.2008р. на строк до 17.03.2010р.;

Транш в сумі 300 000,00 грн. від 28.03.2008р. на строк до 26.03.2010р.;

Транш в сумі 50 000,00 грн. від 31.03.2008р.на строк до 29.03.2010р.;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 31.03.2008р. на строк до 29.03.2010р." (а.с. 23, т. 1, на звороті)

07.04.2009 між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №3, згідно умов якої сторони дійшли згоди викласти п.2.1. Кредитного договору в наступній редакції: "2.1. Кредит надається на строк до 28.05.2010р. (включно), з наступним графіком погашення:

Транш в сумі 57 000,00 грн. від 01.12.2008 на строк до 30.11.2009;

Транш в сумі 200 000,00 грн. від 11.03.2008 на строк до 09.03.2010;

Транш в сумі 200 000,00 грн. від 19.03.2008 на строк до 17.03.2010;

Транш в сумі 300 000,00 грн. від 28.03.2008 на строк до 26.03.2010;

Транш в сумі 50 000,00 грн. від 31.03.2008 на строк до 29.03.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 31.03.2008 на строк до 29.03.2010;

Транш в сумі 300 000,00 грн. від 07.04.2008 на строк до 05.04.2010;

Транш в сумі 350 000,00 грн. від 11.04.2008 на строк до 09.04.2010;

Транш в сумі 370 000,00 грн. від 14.04.2008 на строк до 10.04.2010;

Транш в сумі 400 000,00 грн. від 08.04.2008 на строк до 16.04.2010;

Транш в сумі 300 000,00 грн. від 21.04.2008 на строк до 19.04.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 29.04.2008 на строк до 27.04.2010;

Транш в сумі 50 000,00 грн. від 05.05.2008 на строк до 03.05.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 12.05.2008 на строк до 10.05.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 27.05.2008 на строк до 25.05.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 03.06.2008 на строк до 28.05.2010;

Транш в сумі 100 000,00 грн. від 17.06.2008 на строк до 28.05.2010;

Транш в сумі 150 000,00 грн. від 26.06.2008 на строк до 28.05.2010" (а.с. 24, т. 1)

08.05.2009 між ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та АКБ "Трансбанк" було укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором №2088 від 30.05.2007 укладеним між АКБ "Трансбанк" та ТОВ "Оспром". (а.с. 25-26, т. 1).

В зв`язку із укладенням Договору про відступлення права вимоги 30.06.2009 між ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (Банк) та Позичальником було укладено Додаткову угоду №151109К29/2088-1 до Кредитного договору №151109К29/2088 від 30.05.2007, згідно умов якої текст преамбули договору викладено в новій редакції. (а.с. 38, т. 1)

07.09.2009 між Банком та Позичальником було укладено Додаткову угоду №74309К6/151109К29/2088-2 до Кредитного договору, згідно умов якої Кредитний договір викладено в новій редакції (а.с. 39-48, т. 1)

Пунктом 3.2.1 Кредитного договору в редакції Додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009 визначено, що ліміт кредитної лінії 5 000 000,00 грн. В рамках договору Позичальник отримав наступні транші:

Перший транш - 3 655 000,00 грн.;

Другий транш - 345 000,00 грн.

Пунктом 3.2.2. Кредитного договору в редакції Додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009 визначено, що кінцевий термін погашення кредиту - 28.05.2010.

Відповідно до п. 3.2.3. Кредитного договору в редакції Додаткову угоду №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009 вид кредиту: невідновлювальна кредитна лінія.

Пунктом 3.2.5. Кредитного договору в редакції Додаткову угоду №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009 визначено процентну ставку, зокрема: за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних до 01.11.2009р., за другим траншем 21% річних до 01.11.2009, надалі процентна ставка встановлюється таким чином: якщо позичальник не виконав умов договору, визначених п.5.1.3.6. та 5.1.8. то починаючи з першого дня місяця, наступного за звітним, процентна ставка по обом траншам збільшується на 2 процентних пункти.

Також, між сторонами підписано Додаток 1 до Кредитного договору № 74309К6/151109К29/2088 від 30.05.2007 за яким сторонами погоджено графік надання та погашення кредиту (а.с. 58, т. 1).

04.12.2009 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-3 до Кредитного договору, згідно умов якого сторони виклали п.3.2.3. Кредитного договору в новій редакції: "3.2.3. Вид кредиту: невідновлювальна відклична кредитна лінія" (а.с. 49, т. 1)

Пункт 5.1.8. Кредитного договору виклали в новій редакції: "Позичальник зобов`язується, у термін до 31.12.2009 року здійснити оформлення земельних ділянок (підписання договорів оренди чи набуття їх у власність), на яких знаходяться предмети іпотеки та надати банку відповідні документи, у разі недотримання зазначеної умови, починаючи з 01.01.2010р. процентна ставка збільшується на 2 процентні пункти і діє до повного виконання Позичальником даного зобов`язання".

22.01.2010 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-4 до Кредитного договору, згідно умов якого було викладено п.3.5.1. в новій редакції, зокрема було визначено, що термін сплати процентів за користування кредитом, що нараховані та будуть нараховані за період грудень 2009 - січень 2010 підлягає сплаті в строк до 15.03.2010 (а.с. 50, т. 1)

Пункт 5.1.8. Кредитного договору виклали в новій редакції: "Позичальник зобов`язується, у термін до 28.02.2010 здійснити оформлення земельних ділянок (підписання договорів оренди чи набуття їх у власність), на яких знаходяться предмети іпотеки та надати банку відповідні документи, у разі недотримання зазначеної умови, починаючи з 01.03.2010 процентна ставка збільшується на 2 процентні пункти і діє до повного виконання позичальником даного зобов`язання".

11.03.2010 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-5 до Кредитного договору, згідно умов якого сторони виклали п.3.2.2. Кредитного договору в новій редакції: "3.2.2. Кінцевий термін погашення кредиту 28.09.2011р." (а.с. 51-52, т. 1)

Пункт 3.5.1 Кредитного договору виклали в новій редакції щодо терміну сплати процентів за користування кредитом, зокрема: "Термін сплати процентів за користування кредитом, що нараховані та будуть нараховані за період грудень 2009 - січень 2010. Підлягає сплаті в строк до 07.09.2010 зі встановленням наступного графіку погашення:

- до 07.04.2010 - 20 000,00 грн.;

- до 07.05.2010 - 20 000,00 грн.;

- до 07.06.2010 - 20 000,00 грн.;

- до 07.07.2010 - 20 000,00 грн.;

- до 07.08.2010 - 22 000,00 грн.;

- до 07.09.2010 - 23 000,00 грн."

Пункт 5.1.8. Кредитного договору виклали в новій редакції: "Позичальник зобов`язується, у термін до 31.08.2010 здійснити оформлення земельних ділянок (підписання договорів оренди чи набуття їх у власність), на яких знаходяться предмети іпотеки та надати банку відповідні документи, у разі недотримання зазначеної умови, починаючи з 01.09.2010 процентна ставка збільшується на 2 процентні пункти і діє до повного виконання Позичальником даного зобов`язання."

06.08.2010 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-6 до Кредитного договору, згідно умов якого п.3.2.5. Кредитного договору викладено в новій редакції: "3.2.5. за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних до 01.11.2009, за другим траншем 21,0% річних до 01.11.2009, надалі процентна ставка встановлюється таким чином: якщо позичальник не виконав умов договору, визначених п.5.1.3.6. та 5.1.8. то починаючи з першого дня місяця, наступного за звітним, процентна ставка по обом траншам збільшується на 2 процентних пункти. За домовленістю сторін, невиконання умови, щодо підтримання щомісячних грошових надходжень у липні 2010 збільшення розміру процентної ставки по обом траншам в період з 01.08.2010 по 31.08.2010 не здійснюється." (а.с. 53-55, т. 1)

Пункт 3.5.1 Кредитного договору виклали в новій редакції щодо терміну сплати процентів за користування кредитом, зокрема: "Термін сплати процентів за користування кредитом, що нараховані та будуть нараховані за період грудень 2009 - січень 2010, червень - липень 2010 підлягає сплаті в строк до 07.02.2010 із встановленням наступного графіку погашення:

- до 07.08.2010 - 3 536,40 грн.;

- до 07.09.2010 - 15 000,00 грн.;

- до 07.10.2010 - 28 000,00 грн.;

- до 07.11.2010 - 47 500,00 грн.;

- до 07.12.2010 - 47 500,00 грн.;

- до 15.01.2011 - 47 500,00 грн.;

- до 07.02.2011 - процентів за користування кредитом, що будуть нараховані за серпень 2010р."

30.09.2010 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-7 до Кредитного договору, згідно умов якого п. 5.1.8. Кредитного договору виклали в новій редакції: "Позичальник зобов`язується, у термін до 31.12.2010 здійснити оформлення земельних ділянок (підписання договорів оренди чи набуття їх у власність), на яких знаходяться предмети іпотеки та надати банку відповідні документи, у разі недотримання зазначеної умови, починаючи з 01.01.2011р. процентна ставка збільшується на 2 процентні пункти і діє до повного виконання позичальником даного зобов`язання." (а.с. 56, т. 1)

05.11.2010 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-8 до Кредитного договору, згідно умов якого п. 3.5.1 Кредитного договору виклали в новій редакції щодо терміну сплати процентів за користування кредитом, зокрема: "Термін сплати процентів за користування кредитом, що нараховані та будуть нараховані за період грудень 2009 - січень 2010, червень - серпень 2010, жовтень 2010 та процентів, що будуть нараховані за період листопад 2010 - березень 2011 підлягають сплаті в строк до 25.09.2011 із встановленням наступного графіку погашення:

- до 07.11.2010 - 15 94,93грн.;

- до 07.12.2010 - 15 000,00 грн.;

- до 15.01.2011 - 15 000,00 грн.;

- до 07.02.2011 - 15 000,00 грн.;

- до 07.03.2011 - 15 000,00 грн.;

- до 07.04.2011 - 131 000,00 грн.;

- до 15.05.2011 - відсотки, що нараховані за жовтень 2010;

- до 15.06.2011 - відсотки, що нараховані за листопад 2010;

- до 15.07.2011 - відсотки, що нараховані за грудень 2010;

- до 15.08.2011 - відсотки, що нараховані за січень 2011;

- до 15.09.2011 - відсотки, що нараховані за лютий 2011;

- до 25.09.2011 - відсотки, що нараховані за березень 2011р." (а.с. 57-58, т. 1).

11.11.2011 філією ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України" в м. Вінниці на адресу відповідача надіслано вимогу вих. № 074-06/2581, в якій останній просить погасити заборгованість за кредитним договором в добровільному порядку, яка станом на 11.11.2011 становить:

- прострочена заборгованість по кредиту в сумі 4 000 000,00 грн.;

- прострочена заборгованість по процентам в сумі 955 931,57 грн.;

- прострочена заборгованість по платі за управління в сумі 9 900,00 грн.

У вказаному листі ПАТ "Державний експортно - імпортний банк України" (а.с. 26-27, т. 8) зазначено, що у випадку невиконання вимоги протягом 30 календарних днів буде подано до суду позов про звернення стягнення на заставне майно згідно умов іпотечного договору.

08.02.2011 між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір №74309К6/151109К29/2088-9 до Кредитного договору, згідно умов якого п.3.2.5. Кредитного договору викладено в новій редакції: "3.2.5. Процентна ставка: до 01.11.2009 за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних, за другим траншем 21,0% річних, надалі процентна ставка встановлюється таким чином: якщо Позичальник не виконав умов Договору, визначених п.5.1.3.6. то починаючи з першого дня місяця, наступного за звітним, процентна ставка по обом траншам збільшується на 2 процентних пункти (а.с.59, т. 1).

Крім цього, процентна ставка встановлюється: з дати укладання Кредитного договору по 31.12.2010 (включно) за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних, за другим траншем 21,0% річних, з 01.01.2011 по 31.01.2011 (включно) за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 20,5% річних, за другим траншем 23,0% річних, з 01.02.2011 по 28.02.2011 (включно) за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних, за другим траншем 21,0% річних, а у разі виконання умов Договору, визначених п.5.1.8. Договору процентна ставка залишається незмінною, якщо ж Позичальник не виконає п.5.1.8. Договору, то починаючи з першого дня місяця, наступного за звітним, процентна ставка по обом траншам збільшується на 2 процентних пункти".

Пункт 5.1.8. Кредитного договору виклали в новій редакції: "Позичальник зобов`язується, у термін до 31.07.2011 здійснити оформлення земельних ділянок (підписання договорів оренди чи набуття їх у власність), на яких знаходяться предмети іпотеки та надати банку відповідні документи, у разі недотримання зазначеної умови, починаючи з 01.08.2011 процентна ставка збільшується на 2 процентні пункти і діє до повного виконання позичальником."

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором укладено наступні договори іпотеки:

30.05.2007 між АКБ "Трансбанк" (Іпотекодержатель) право вимоги якого перейшло до ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки з додатковою угодою від 17.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., за реєстровим №3366, відповідно до якого забезпеченням повернення кредиту є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право приватної власності на будівлі № НОМЕР_3 від 06.05.2003р, та земельна ділянка за вказаною адресою, на якій розташований цей житловий будинок, площею 0,10 га, що належить Іпотекодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ВН № 11270 від 20.03.2003 р. (а.с.18-19, т. 1).

30.05.2007 між АКБ "Трансбанк" (Іпотекодержатель) право вимоги якого перейшло до ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та ТОВ "Оспром" (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки з додатковою угодою від 17.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М., за реєстровим №3368, відповідно до якого забезпеченням повернення кредиту є будівлі по вул. Привокзальній, буд 40 у м. Вінниці , що належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право приватної власності на будівлі № 43 від 10.02.2006, та розташовані на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні Іпотекодавця на підставі рішень виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26.02.1998 № 224 та 12.12.1998 № 1572. У разі, якщо протягом строку дії Договору Іпотекодавець стане власником земельної ділянки, на якій розташований Предмет іпотеки, вказана земельна ділянка стає частиною Предмета іпотеки з моменту одержання Іпотекодавцем відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку. (а.с. 20-22, т. 1).

29.03.2012 року ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до ТОВ "Оспром", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 5 749 039,58 грн.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.04.2012 у справі №6/3(02-2)/2012/5003 (том. 6 а.с. 1. 2) відмовлено заступнику прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Банку у прийнятті позову до Товариства, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 5 749 039,58 грн., оскільки позов не підлягає розгляду в господарських судах України.

08.05.2012 заступник прокурора Вінницької області, діючи в інтересах держави в особі Банку, звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з аналогічним позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у сумі 5 749 039,58 грн., з яких 4 000 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 1 234 441,63 грн. - прострочена заборгованість по процентам, 12 295,00 грн. - заборгованість по комісії за управління; 501 672,95 грн. - пеня (том. 5 а.с. 165 - 167).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.10.2014р у цивільній справі №127/12182/13-ц позовну заяву Заступника прокурора області в інтересах держави в особі ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії ПАТ "Укрексімбанк" у м. Вінниці до ТОВ "Оспром", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №74309К6/ 151109 К29/2088 від 30.05.2007 року в частині вимог до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

06.06.2013 р. ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" у м. Вінниці звернулось до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2013 року відкрито провадження у справі №127/13803/13-ц за вищевказаним позовом (том. 2 а.с. 44 - 49).

Справа перебуває на розгляді Вінницького апеляційного суду.

В рамках судового розгляду справи №127/12182/13-ц ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" неодноразово збільшувалися позовні вимоги шляхом подачі до місцевого загального суду відповідних заяв від 16.10.2012 року, 01.06.2013 року, 12.02.2014 року (том. 2 а.с. 51 - 55), внаслідок чого суму позову збільшено до 9 032 668,31 грн. (4 000 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 2 850 260,36 грн. - прострочена заборгованість по процентам, 11 325,00 грн. - заборгованість по комісії за управління; 2 171 082,95 грн. - пеня).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2015 позов було задоволено частково, зокрема, стягнуто з Товариства на користь Банку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 5 517 377,57 грн. (том. 8 а.с. 36 - 39).

Верховний Суд України за наслідками перегляду судових рішень у справі № 127/12182/13-ц постановою від 17.02.2016 (справа №6-1965цс15) скасував рішення Вінницького міського суду від 10.02.2015 в частині позовних вимог заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Банку до ТОВ "Оспром" про стягнення заборгованості за Кредитним договором, провадження в цій частині закрив. Підставою для закриття провадження Верховний Суд України вказав на порушення правил підвідомчості, оскільки такий позов повинен був розглядатись за правилами господарського судочинства (том. 5 а.с. 172 - 174).

На підставі вказаних висновків позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до ТОВ "Оспром" (14.04.2016 року).

Позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.04.2018 року (том. 5 а.с. 189 - 193) стверджує, що зобов`язання за Кредитним договором Відповідачем не виконані, і прострочена заборгованість ТОВ "Оспром" перед ПАТ "Укрексімбанк" складає 20 786 931,26 грн., з яких: 4 000 000,00 грн. - основний борг; 4 668 631,86 грн. - проценти, нараховані станом на момент подання позову, за період з 01.07.2010 по 31.03.2016; 1 680 267,36 грн. - проценти, донараховані банком за період з 01.04.2016 по 31.03.2018; 11 325,00 грн. - комісія за управління, нарахована за період з 01.10.2010 по 27.12.2011; 4 225 588,79 грн. - пеня, нарахована в межах річного строку позовної давності за період прострочення з 15.04.2015 по 14.04.2016; 782 465,75 грн. - три відсотки річних, нараховані на прострочене тіло кредиту; 5 418 652,50 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період жовтень 2011 року по лютий 2018 року.

Як свідчать матеріали, в рамках Кредитного договору Відповідачем були отримані кредитні кошти АКБ "Трансбанк" в сумі 3 655 000,00 грн.

Відповідно до умов Кредитного договору (в новій редакції, визначеній Додатковою угодою від 07.09.2009) Позивачем було надано транш Відповідачу в сумі 345 000,00 грн.

Факт перерахування кредитних коштів на рахунки ТОВ "Оспром" підтверджено відповідними банківськими виписками (том. 1 а.с. 77 - 138).

Таким чином, загальна сума кредитних коштів отриманих Відповідачем за Кредитним договором, становить 4 000 000,00 грн.

Дотримання вимог законодавства при укладенні кредитного договору, додаткових угод до нього, договору щодо переходу прав вимоги до позивача підтверджено Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.01.2013 року у справі №2/72/2012/5003 та Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.04.2013 року у справі №910/6577/13, які набрали законної сили, тому враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України.

В ході розгляду справи з метою визначення дійсного розміру заборгованості Відповідача за Кредитним договором, ухвалою суд від 31.10.2016 призначено судову економічну експертизу у даній справі.

Відповідно до висновку експерта № 25/25/2016 від 30.11.2017 складеного за результатами проведення судової економічної експертизи: документально підтверджується визначена Позивачем заборгованість Відповідача по кредиту (тілу кредиту) за Кредитним договором №74309К6/151109К29/2088 від 30.05.2007 з урахуванням додаткових угод укладених до нього, станом на 14.04.2016 у сумі 8 679 954,86 грн., а саме заборгованість по кредиту (тілу кредиту) у сумі 4 000 000,00 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами у сумі 4 668 631,86 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитними коштами у сум 11 325,00 грн. (а.с. 81-133, т. 3).

По другому питанню експертом визначено два варіанта проведення нарахування пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасне погашення відсотків. Згідно 1-го варіанту визначено пеню за несвоєчасне погашення кредиту - 2 030 835,84 грн., пеню за несвоєчасне погашення відсотків - 2 140 891,84 грн., 5 762,50 грн. - пеня за прострочення термінів сплати комісії за управління кредитною лінією.

Згідно 2-го варіанту визначено пеню за несвоєчасне погашення кредиту - 876 205,70 грн., пеню за несвоєчасне погашення відсотків - 978 521,50 грн., 2 486,23 грн. - пеня за прострочення термінів сплати комісії за управління кредитною лінією.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.2.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р визначено, що ліміт кредитної лінії 5 000 000,00 грн. В рамках договору позичальник отримав наступні транші: перший транш - 3 655 000,00 грн.; другий транш - 345 000,00 грн. Пунктом 3.2.5. кредитного договору в редакції додаткову угоду № 74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р. визначено процентну ставку, зокрема: за першим траншем (заборгованість, що передана з АКБ "Трансбанк") 18,5% річних до 01.11.2009р., за другим траншем 21% річних до 01.11.2009р., надалі процентна ставка встановлюється таким чином: якщо позичальник не виконав умов договору, визначених п.5.1.3.6. та 5.1.8. то починаючи з першого дня місяця, наступного за звітним, процентна ставка по обом траншам збільшується на 2 процентних пункти.

В подальшому, у кредитному договорі (з урахуванням внесених змін від 05.11.2010р.) сторони встановили остаточну дату повернення кредиту - не пізніше 28.09.2011р., у п. 8.1. договору визначено, що цей договір залишається чинним до дати повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Цивільним законодавством України передбачено, що зобов`язання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно із п. 3.2.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009 р. визначено, що ліміт кредитної лінії 5 000 000,00 грн.

Кошти в сумі 3 655 000,00 грн були отримані відповідачем від АКБ "Трансбанк", транш в сумі 345 000,00 грн. в АТ "Укрексімбанк", що складає 4 000 000,00 грн.

Відповідач свої зобов`язання щодо погашення основного боргу не виконав, належних доказів стосовно проведення розрахунку за тілом кредиту суду не надано.

Отже, матеріалами справи підтверджено розмір заборгованості відповідача в сумі 4 000 000,00 грн., що доводить правомірність звернення з відповідною вимогою до суду.

Суд враховує, що сторонами погоджено Графік сплати тіла кредиту та визначено строки проведення розрахунків відносно кожного платежу (том. 1 а.с. 58).

Тому, прострочення виконання грошових зобов`язань мало місце починаючи з 30.04.2011 року по сплаті тіла кредиту в сумі 245 000,00 грн.; 01.06.2011 року (510 000,00 грн.); 01.07.2011 року (665 000,00 грн.); 30.07.2011 року (820 000,00 грн.); 01.09.2011 року (950 000,00 грн.), остаточно сума боргу в розмірі 4 000 000,00 грн. набула статусу простроченого зобов`язання з 29.09.2011 року, що має істотне значення для обчислення строків позовної давності.

Крім того, позивач просить стягнути проценти за користування кредитом у розмірі 6 348 899,22 грн., нараховані за період з 01.07.2010 року по 31.03.2018 року (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.04.2018 року).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, у п. 3.5.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р) сторони погодили, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в п. 3.2. договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за кредитом із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року у валюті кредиту і підлягають сплаті з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа) на рахунок, зазначений у п. 3.8 цієї Угоди. Протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць. Проценти за останній період нарахування процентів підлягають сплаті не пізніше наступного банківського дня після погашення основного боргу за кредитом.

Суд критично оцінює доводи відповідача з приводу невірного розрахунку процентів з огляду на часткову їх сплату 20.07.2009 року в сумі 35 576,02 грн. (том. 2 а.с. 202), 07.12.2009 року в сумі 600,00 грн., 30.06.2010 року в сумі 0,85 грн. (том. 8 а.с. 207, 208). оскільки предметом позову є стягнення заборгованості по процентам, котрі нараховано з 01.07.2010 року, тобто вказані суми не охоплюються предметом позовних вимог.

З урахуванням наведеного, позивачем правомірно нараховано проценти за користування кредитом.

Водночас, при вирішенні питання стосовно конкретного розміру процентів, з урахуванням позиції сторін стосовно припинення дії кредитного договору та висновків Верховного Суду, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України).

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

05.11.2010 року сторонами погоджено Графік сплати тіла кредиту до 28.09.2011 року (том. 1 а.с. 58), однак не визначено кінцевих строків нарахування та погашення процентів за його користуванням.

В силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому, суд вважає за необхідне проаналізувати підстави застосування до спірних правовідносин висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, на чому наполягав представник відповідача.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12, відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховним Судом визначено наступні умови припинення нарахування процентів:

- закінчення визначеного договором строку кредитування, за відсутності іншої домовленості сторін;

- пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове виконання зобов`язань, тобто строк виконання яких ще не настав (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

При визначенні підстав для застосування даних висновків до справи №902/326/16 суд також враховує фактичні обставини, на підставі яких Верховним Судом здійснено відповідні висновки.

Так, предметом розгляду був спір за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У цій справі строк договору сторони окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що 3 червня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 3 червня 2008 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 8 235,50 грн., які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 36 Постанови).

Отже, договірні відносини сторін містили чіткий строк кредитування та сплати процентів.

Положення договірних відносин у справі №902/326/16 є відмінними від тих, які були предметом розгляду в рамках справи №444/9519/12, що виключає застосування описаних висновків Великої Палати Верховного Суду.

Так, Стаття 1 Кредитного договору (з урахуванням Додаткової угоди від 07.09.2009 року) містить визначення термінів, серед яких відсутнє поняття "строку кредитування" (том, 1 а.с. 41).

При цьому, сторонами погоджено Графік надання та погашення тіла кредиту та обумовлено "Період нарахування процентів", який включає кожен календарний день до дати повного погашення заборгованості за цим Договором.

Позичальник сплачує проценти у розмірі, визначеному п. 3.2. Договору, проценти за останній період нарахування підлягають сплаті не пізніше наступного банківського дня після погашення основного боргу за кредитом (п. 3.5.1.). У разі порушення строку сплати процентів, Банк переносить заборгованість на рахунок прострочених процентів за користування кредитом.

Отже, положення договору визначають кінцевою датою нарахування процентів - дату погашення заборгованості за тілом кредиту.

Аналогічні висновки стосовно підстав відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду підтримано Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду при розгляду справи №913/11/18 від 13.12.2018 року, з огляду на зміст договірних правовідносин сторін.

Так, колегія суддів зазначає, що сторонами з урахуванням принципу свободи договору (статті 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

З огляду на фактичний зміст договірних зобов`язань у справі №902/326/16 суд надає перевагу правовій позиції Верховного суду у справі №913/11/18.

Отже, суд вважає протиправними доводи відповідача стосовно припинення нарахування відсотків з 28.09.2011 року (дати сплати останнього платежу за тілом кредиту).

Суд також не погоджується з доводами відповідача відносно припинення строку дії кредитного договору та нарахування процентів на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України з огляду на пред`явлення вимог 11.03.2009 року АКБ "Трансбанк" (том. 2, а.с. 80) та 11.11.2011 року ПАТ "Укрексімбанк" (том. 8 а.с. 82).

Зокрема, після направлення вимоги АКБ "Трансбанк", відповідачем врегульовано договірні правовідносини стосовно розміру заборгованості, строків сплаті тіла кредиту, подальшого нарахування процентів, сплати комісії та штрафних санкцій з правонаступником - ПАТ "Укрексімбанк" шляхом підписання Додаткових угод до Кредитного договору № 74309К6/151109К29/2088 від 30.05.2007.

Сторони не позбавлені можливості врегулювати у договорі правовідносини, які існували до моменту його підписання, що відповідає положенням ст. ст. 6, 627 ЦК України.

Таким чином, ТОВ «Оспром» після отримання вимоги АКБ «Трансбанк» визнано суму боргу згідно Додаткової угоди від 07.09.2009 року, порядок її погашення згідно Графіку погашення кредиту до 28.09.2011 року (том. 1 а.с. 58), погоджено інші істотні умови договірних зобов`язань.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

До загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), а відтак і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

До таких висновків прийшов Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 390/34/17 у постанові від 10 квітня 2019 року (касаційне провадження № 61-22315сво18).

Тому, підписавши додаткові угоди до кредитного договору, ТОВ «Оспорм» не може посилатися на припинення кредитних правовідносин.

Оцінюючи зміст вимоги про погашення зобов`язань ПАТ «Укрексімбанк» від 11.11.2011 року, яку отримано відповідачем 15.11.2011 року, що встановлено з журналу вхідної кореспонденції ТОВ «Оспром», суд враховує, що п. 6.2. Кредитного договору (з урахуванням положень Додаткової угоди від 07.09.2009 року) регламентовано можливість направлення банком вимоги про дострокове виконання зобов`язань із встановленням 10 банківських днів на дострокове погашення всієї суми заборгованості.

Однак, вказаний лист містить вимогу про погашення простроченої на момент його направлення заборгованості протягом 30 календарних днів, а також вказівку на конкретний спосіб задоволення вимог ПАТ «Укрексімбанк» - шляхом звернення стягнення на заставне майно на підставі Іпотечного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто, положення вказаної норми регулює питання дострокового повернення суми поверхи, сплату якої ще не прострочено.

Однак, станом на момент отримання відповідачем вимоги ПАТ «Укрексімбанк» від 11.11.2011 року сплинув строк погашення усієї суми тіла кредиту.

Оскільки, вимога ПАТ «Укрексімбанк» від 11.11.2011 року містить лише суму простроченої заборгованості та не визначає усього обсягу грошових зобов`язань ТОВ «Оспром», не містить посилань на п. 6.2. Кредитного договору (з урахуванням положень Додаткової угоди від 07.09.2009 року), тому відсутні підстави вважати даний лист вимогою про дострокове погашення усіх зобов`язань в розумінні ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Враховуючи зміст вимоги банку від 11.11.2011 року, суд погоджується з позицією представника позивача щодо правової оцінки вказаного листа як письмової вимоги про усунення порушення, направленої на підставі ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, пред`явлення даної вимоги жодним чином не впливає на право позивача нараховувати проценти за користування кредитними коштами до моменту фактичної сплати заборгованості за тілом кредиту.

Судом встановлено, що за період з 30.05.2007 р по 31.03.2016 р. нараховано 5 512 123,18 грн. процентів, з яких відповідачем сплачено 843 491,32 грн. Заявою про збільшення розміру позовних вимог № 074-09/268 від 10.04.2018р, позивачем заявлено до стягнення 1 680 267,36 грн. процентів за період з 01.04.2016р по 31.03.2018р.

Перевіривши наданий позивачем до заяви про збільшення розміру позовних вимог №074-09/268 від 10.04.2018р розрахунок заборгованості по нарахованим процентам, суд доходить висновку, що даний розрахунок є арифметично вірним та здійснений у відповідності до умов кредитного договору.

При цьому, незважаючи на зазначення у резолютивній частині позовної заяви про стягнення відсотків з 01.07.2010 року, з огляду на погашення відповідачем 99 760,13 грн. процентів, згідно розрахунку ціни позову, судом встановлено, що прострочення зі сплати процентів (з урахуванням положень п. 3.5.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р. - строк розрахунку не пізніше 7 числа місяця наступного за звітним), мало місце починаючи з 08.09.2010 року (за період з 01.07.2010 року по 31.08.2010 року нараховано 128 929,82 грн. процентів - 99 760,13 грн. (сплачено процентів) = 29 169,73 грн. - залишок заборгованості).

Тобто, позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення 6 348 899,22 грн. - заборгованості за процентами, котрі нараховано по 31.03.2018 р.

Також, позивачем було заявлено до стягнення заборгованість по комісії за користування кредитними коштами згідно Кредитного договору за період з 01.10.2010 р. по 27.12.2011 р. в сумі 11 325,00 грн.

Згідно із п. 4.1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р) позичальник зобов`язаний сплатити банкові комісію за управління кредитом в розмірі, зазначеному в п. 3.2. цього договору. Комісія за управління кредитом нараховується за період нарахування комісії за управління кредитом у національній валюті за курсом Національного банку України на дату нарахування і підлягає сплаті щомісяця до 7 числа місяця, наступного за розрахунковим, (у січні та травні - до 15 числа) на рахунок, зазначений у п. 3.8. цього договору. Комісія за управління кредитом за останній період нарахування комісії за управління підлягає сплаті не пізніше наступного банківського дня після погашення основного боргу за кредитом.

Згідно Додаткового договору від 06.08.2010 року (том. 1 а.с. 53) сторонами погоджено кінцевий строк нарахування комісії - протягом 90 днів з дати кінцевого терміну погашення кредиту (28.09.2011 року), що підтверджує правомірність нарахування комісії по 27.12.2011 року.

Як свідчить розрахунок ціни позову за період з 01.10.2010 р. по 27.12.2011 р. позивачем нараховано 11 325,00 грн. комісії за користування кредитними коштами, доказів часткового розрахунку суду не надано.

З огляду на розрахунок ціни позову вперше прострочення зі сплати чергового комісійного платежу мало місце починаючи з 08.11.2010 року (сума 775,00 грн.), враховуючи п. 4.1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р), прострочення з виконання нсиупних комісійних платежів відбувалося щомісячно зі спливом строку сплати кожного зобов`язання, прострочення з погашення останнього платежу по комісії почалося з 08.01.2012 року.

Відтак, заборгованість відповідача по комісії за користування кредитними коштами становить 11 325,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 4 225 588,79 грн. за період прострочення з 15.04.2015р по 14.04.2016р., з яких 2 060 444,44 грн. - сума пені за прострочену заборгованість по кредиту; 2 159 310,72 грн. - сума пені за прострочену заборгованість зі сплати відсотків; 5 833,63 грн. - сума пені за прострочену комісію за управління кредитом.

В силу дії статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають такі правові наслідки як сплата неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Нормами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 7.2. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р), у разі невиконання зобов`язань згідно пп.3.4.1., 3.5.1., 4.1. цього Договору Позичальник сплачує Банкові пеню у гривнях. Пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів у розмірі, зазначеному у п. 3.2. цього Договору, і підлягає сплаті на рахунок зазначений у п. 3.8. цього Договору.

Розмір пені за прострочення позичальником платежів за цим договором: подвійна облікова ставка НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (п. 3.2.9. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди № 74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р).

Таким чином, враховуючи доведеність факту неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивачем правомірно нараховано пеню за прострочення виконання зобов`язань по оплаті тіла кредиту, процентів та комісії.

Однак, в силу ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

У розумінні наведених приписів законодавства стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 р. у справі № 6-1138цс15).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п.92 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №902/444/9519/12).

Таким чином, законодавцем розмежовано строк нарахування пені, який починає обліковуватись з моменту прострочення виконання зобов`язання за кожним платежем та строк звернення до суду з позовом про стягнення пені.

Положення кредитного договору не містить застережень стосовно обчислення пені понад шестимісячний строк, норма щодо обчислення пені з розрахунку кількості прострочених днів визначає лише критерії нарахування дтрафних санкцій, однак не містить приписів щодо подовження строку її нарахування.

За наведених обставин суд не враховує висновок судо - економічної експертизи в частині обчислення пені, оскільки експертом не вирішується питання застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що строк погашення основного боргу визначено відповідним Графіком сплати тіла кредиту, то пеню слід нараховувати починаючи з дати прострочення кожного платежу.

Оскільки, останнім днем погашення суми основного боргу встановлено 28.09.2011 року (810 000,00 грн.), то граничним строком нарахування пені відносно отаннього платежу у Графіку є 28.03.2012 року.

Також, враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення комісійні платежі, прострочення відносно останньої частини яких мало місце з 08.01.2012 року, то нарахування пені обмежується 08.07.2012 року.

Однак, ПАТ «Укрексімбанк», всупереч вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України, заявлено до стягнення пеню за період прострочення з 15.04.2015р по 14.04.2016р., з яких: 2 060 444,44 грн. - сума пені за прострочену заборгованість по кредиту; 5 833,63 грн. - сума пені за прострочену комісію за управління кредитом.

З приводу нарахування пені на прострочені відсотки суд враховує, що розрахунок ціни позову містить обчислення пені з урахування сукупної заборгованості зі сплати процентів, починаючи з 15.04.2015 року.

У п. 3.5.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р) сторони погодили, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному в п. 3.2. договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються щомісяця на суму фактичної заборгованості за кредитом із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року у валюті кредиту і підлягають сплаті з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - до 15 числа) на рахунок, зазначений у п. 3.8 цієї Угоди. Протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць. Проценти за останній період нарахування процентів підлягають сплаті не пізніше наступного банківського дня після погашення основного боргу за кредитом.

Тобто, позивачем не враховано, що зобов`язання зі сплати процентів виникають щомісяця та окремими зобов`язаннями, на прострочення виконання яких повинно здійснюватися нарахування пені протягом шести місяців з дати прострочення.

Однак, розрахунок ціни позову не містить розміру процентів, прострочення яких мало місце протягом кожного періоду, починаючи з 15.04.2015 по 14.04.2016 р.р., обчислення пені на сукупний розмір процентів суперечить вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

Обов`язок доведення правомірності нарахованих вимог, надання належних доказів на їх підтвердження, в силу ст. ст. 73, 75, 76 ГПК України, покладено на позивача.

Таким чином, нарахування штрафних санкцій (пені) суперечить вимогам закону, тому позов у частині стягнення пені в сумі 4 225 588,79 грн., нарахованої за прострочення сплати заборгованості за період з 15.04.2015 по 14.04.2016 р.р. не підлягає задоволенню.

Статтею 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 782 465,75 грн. трьох відсотків річних за період з 11.04.2015 по 06.04.2018 р.р. та 5 418 652,50 грн. - інфляційних втрат, за період з 11.04.2015 по 28.02.2018 р.р., нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, суд вважає їх арифметично вірними.

Однак, остаточний розмір 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає за необхіне визначити з урахуванням аналізу підстав для застосування строків позовної давності.

Відповідачем по справі неодноразово подавались заяви про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Питання стосовно перебігу строку позовної давності до вимог в частині стягнення пені судом не розглядається, враховуючи відмову у задоволенні позову у зв`язку з їх невідповідністю нормам матеріального права.

Скасовуючи рішення судів у даній справі, Верховним судом надано вказівки стосовно обчислення строків позовної давності, зокрема, акцентовано увагу на необхідності аналізу доводів позивача стосовно наявності поважних причин пропуску строків позовної давності, визначення правового статусу майнового поручителя, до якого пред`явлено частину вимог, з`ясування обставин переривання строків позовної давності.

Доводи ПАТ «Укрексімбанк» засновані на обґрунтуванні обставин переривання строків позовної давності з огляду на подачу 08.05.2012 року позову до ТОВ «Оспром» до місцевого загального суду, пред`явлення 06.06.2013 року вимог про звернення стягнення на заставне майно до Іпотекодавця; подачею заяв про збільшення позовних вимог в ході розгляду справи Вінницьким міським судом Вінницької області, вчиненням представниками відповідача дій, які підтверджують визнання боргу шляхом направлення листів про добровільне виконання судового рішення, а також у формі усних та письмових заяв у процесі виступу в судових дебатах у справі №127/12182/13-ц.

Поважність причин пропуску строку звернення до суду обґрунтовано з посиланням на зміну правових позицій судів касаційної інстанції.

Представниками ТОВ «Оспром» зазначали про відсутність доказів переривання даного строку з огляду на порушення правил підсудності при первісному зверненні до місцевого загального суду, а також враховуючи особливий правовий статус Іпотекодавця, який не є боржником у розумінні положень Закону України «Про іпотеку».

Оцінюючи зазначені доводи в сукупності, суд враховує наступне.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу). Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Саме це строк позовної давності застосовується до вимог про стягнення тіла кредиту, процентів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено факти порушення прав позивача, враховуючи не дотримання строків повернення кредитних кштів, процентів, комісійних нарахувань.

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При розмежування термінів «довідалась» та «могла довідатись», у випадку відсутності підпису особи на оспорюваних документах, а також відсутності самої особи у місці вчинення правочинів, Верховним Судом вказано, що за вказаних обставин особа взагалі не знала про наявність цих документів, адже їх не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права (Постанова Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15). Даний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 07.11.2018 року в рамках справи № 575/476/16-ц.

Отже, у такому випадку визначальним є момент отримання відомостей про порушення права особи, а не встановлення можливості довідатись про порушення свого права.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Також, Верховний суд акцентує увагу на необхідності аналізу добросовісної поведінки позивача, обов`язку цікавитися станом своїх справ (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.06.2018 року у справі № 911/4006/16).

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Тому, обов`язок доведення обставин своєчасного звернення до суду та пропуску позовної давності є обопільним для обох сторін спору.

Рівність сторін у питаннях доведення аспектів перебігу позовної давності включає як можливість обґрунтування відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, яка подається в рамках судової справ із чітко визначеним предметом, підставами позову та наданими доказами, так і обов`язок позивач - доводити неможливість дізнатися про порушення конкретних, а не узагальнених прав, з огляду на обрану форму та підстави їх захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Тобто, Європейський суд з прав людини визначає критерії застосування строку позовної давності, а саме: забезпечення остаточності, юридичної визначеності, захист відповідачів, запобігання несправедливості, пов`язаної зі спливом значного проміжку часу з моменту виникнення обставин, які є предметом спору, посилання судом на докази, які втратили достовірність і повноту із плином часу.

Водночас, застосування норм національного законодавства, визначення підстав початку перебігу та спливу строку позовної давності віднесено до компетенції державних судових органів.

Отже, аналізуючи умови Кредитного договору та зміст зазначених правових норм, суд доходить висновків, що перебіг строків позовної давності до вимог по сплаті тіла кредиту розпочався з 30.04.2011 року відносно першої частини платежу в сумі 245 000,00 грн., визначеної у Графік сплати тіла кредиту, та обчислювався з настанням прострочення за кожним платежем (01.06.2011 року (510 000,00 грн.); 01.07.2011 року (665 000,00 грн.); 30.07.2011 року (820 000,00 грн.); 01.09.2011 року (950 000,00 грн.), 29.09.2011 року (810 000,00 грн.).

Тобто, строк позовної давності за звичайних обставин закінчувався б через три роки відносно кожного простроченого платежу, починаючи з 30.09.2014 року (245 000,00 грн.), (01.06.2014 року (510 000,00 грн.); 01.07.2014 року (665 000,00 грн.); 30.07.2014 року (820 000,00 грн.); 01.09.2014 року (950 000,00 грн.), 29.09.2014 року (810 000,00 грн.).

Позовна давність до вимог по стягненню процентів також почала перебіг з дати прострочення місячного платежу за серпень 2010 року в розмірі 29 169,73 грн. - 08.09.2010 року (обґрунтування наведено вище), та обчислювався з настанням прострочення за кожним платежем зі сплати процентів.

Отже, строк давності звернення до суду відносно даної суми обмежувався 08.11.2013 року, щодо стягнення наступних вимог згідно розрахунку ціни позову - зі спливом трьох років по кожному платежу.

Строк позовної давності до вимог про стягнення комісійних нарахувань, враховуючи п. 4.1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №74309К6/151109К29/2088-2 від 07.09.2009р) та кінцевий термін нарахування комісійних платежів, почав перебіг з 08.11.2010 року (сума 775,00 грн.) та обчислювався з настанням прострочення за кожним платежем зі сплати комісії.

Отже, за відсутності фактів переривання, строк позовної давності за вимогами про стягнення комісії мав би сплинути 08.11.2013 року відносно нарахованої суми 775,00 грн. за період з 01.10.2010 по 31.10.2010 р.р.; щодо стягнення наступних вимог згідно розрахунку ціни позову - зі спливом трьох років по кожному платежу; стосовно останнього платежу в сумі 675,00 грн. за період з 01.12.2011 по 27.12.2011 р.р. - строк давності спливав 08.01.2015 року.

Оскільки, судом визнано правомірним нарахування процентів до дати фактичної сплати боргу за тілом кредиту, з огляду на дати, які охоплювали період, що передував трьом рокам до подачі позову до господарського суду (14.04.2016 року) та подачу заяви про збільшення позовних вимог (11.04.2018 року), позивачем дотримано строків позовної давності при зверненні до суду з вимогою про стягнення процентів за період з 14.04.2013 по 31.03.2018 року.

Тобто, питання щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів внаслідок пропуску строку позовної давності судом вирішується щодо періоду нарахування з 01.07.2010 по 13.04.2013 р.р.

Суд не погоджується з позицією позивача відносно переривання строку позовної давності внаслідок вчинення представниками позивача дій, котрі свідчать про визнання боргу з посиланням на ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки такі дії стосуються визнання зобов`язань до моменту ініціювання позовного провадження.

Положення ч. 1 ст. 264 ЦК України регламентують вчинення юридично значимих фактичних дій, які змінюють правове становище особи залежно від її волевиявлення, однак не визначають процесуальний характер дій особи в рамках судового процессу, зокрема при виголошенні промови у судових дебатах.

Направлення листів на стадії виконання судового рішення може підтверджувати лише наміри особи добровільно виконати судовий вердикт, однак не впливає на обчислення строку позовної давності, який переривається на стадії подачі позовної заяви.

Суд вважає першочерговим з`ясування підстав переривання строків позовної давності внаслідок подачі позову до майнового поручителя (Іпотекодавця).

Так, 06.06.2013 р. ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" у м. Вінниці звернулось до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2013 року відкрито провадження у справі №127/13803/13-ц за вищевказаним позовом (том. 2 а.с. 44 - 49).

Верховним Судом, скасовуючи попередні судові рішення по даній справі, вказано: «застосовуючи до спірних правовідносин положення статей 510, 583 ЦК України, статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку", суди залишили поза увагою положення статті 554 ЦК України».

Тобто, суду необхідно здійснити системний аналіз даних положень законодавства, які регулюють правовий статус майнового поручителя - іпотекодавця, з урахуванням приписів ст. 554 ЦК України.

Наведені представником позивача правові висновки Касаційного господарського суду у справах № 206/3076/17 та № 906/46/17 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як визначають відмінність правових підстав припинення договорів поруки та іпотеки, роз`яснюють порядок застосування ст. 559 ЦК України до іпотечних відносин.

У відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Суд виходить з того, що наведені випадки переривання позовної давності застосовуються до різних правовідносинах: виникнення множинності на стороні боржника або у випадку пред`явлення частини вимог до однієї і тієї ж особи, частина вимог до якої може бути пред`явлена в межах іншого судового провадження.

Загальні положення стосовно множинності осіб у зобов`язанні як на стороні кредитора, так і боржника визначено ЦК України.

Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Тобто, положення даної статті в аспекті виконання зобов`язання кількома боржниками у рівній частці може мати відмінне договірне або ж нормативне регулювання.

Солідарні зобов`язання (ст. 541 ЦК України) та солідарний обов`язок боржників (ст. 543 ЦК України) є лише різновидами множинності на стороні боржника, з огляду на невичерпні межі відповідальності кількох боржників та можливість її розподілу залежно від змісту правовідносин.

Положення ч. 2 ст. 264 ЦК України не обмежує своє застосування випадками виникнення солідарної відповідальності, на чому наполягає представник відповідача, так як застосовується у всіх випадках існування множинності суб`єктів виконання зобов`язань на стороні боржника.

Приписи ч. 2 ст. 264 ЦК України здійснюють загальне регулювання переривання позовної давності у випадках виконання зобов`язання кількома особами (множинність боржників) незалежно від обсягу та форм такої відповідальності.

В силу ст. 553 ЦК України, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, застосовуючи в сукупності ст. 553 та 554 ЦК України, можливою є часткова відповідальність майнового поручителя, в такому випадку солідарний обов`язок виникає лише відносно частини зобов`язання, за виконання якого поручилася третя особа.

Одночасно, регламентація підстав відповідальності основного боржника та поручителя не обмежує визначення різних форм такої відповідальності: виконання обов`язку в натурі (наприклад шляхом сплати грошових коштів) або в інший спосіб - шляхом звернення стягнення на майно.

Спеціальні норми регулювання способів забезпечення виконання зобов`язань, в контексті відповідальності майнового поручителя втілюються в особливих формах: заставі та одному з різновидів застави - іпотеці.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (ст. 1 Закону України «Про іпотеку») та окремий вид застави, в силу ч. 1 ст. 575 ЦК України.

Законодавець чітко визначає межу співвідношення загальних норм цивільного законодавства, які регламентують акцесорні зобов`язання, та спеціальні види таких зобов`язань.

Так, згідно ч. 2 ст. 574 ЦК України, до застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Отже, застереження щодо неможливості врегулювання іпотеки загальними нормами ЦК України повинно визначатися Законом України «Про іпотеку».

В силу ст. 2 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року, яка була чинної на момент підписання іпотечних договорів, законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Отже, даний закон не обмежує застосування загальних положень цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Тобто, боржником є особа, яка зобов`язана вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема, передати майно, сплатити гроші, і від якої кредитор має право вимагати належного виконання.

Частиною 1 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Розмежування статусів боржника та майнового поручителя здійснено з огляду на можливість виникнення множинності на стороні боржника та виникнення зобов`язання у осіб, котрі не причетні до виникнення основного зобов`язання.

Порушення заставних зобов`язань спричинює виникнення множинності на стороні боржника.

Тобто, поняття боржник є загальним, а майновий поручитель, заставодавець, іпотекодавець - видовими, які застосовують у спеціальних правовідносинах, що не позбавляє останніх статусу боржників.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" розкрито поняття іпотекодавця, майнового поручителя, боржника в іпотечних правовідносинах, які є частиною цивільних правовідносин.

Так, іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Отже, особа, котра передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи є майновим поручителем. Відтак, майновий поручитель є одним з видів іпотекодавця.

Водночас, законодавець узагальнює статус боржника у відносинах, котрі виникають з приводу забезпечення виконання основного зобов`язання за рахунок нерухомості.

Так, боржником є як іпотекодавець, так і інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання.

Отже, боржником також є інша, відмінна від боржника за основним зобов`язанням особа, яка поручилася за виконання основного зобов`язання.

Такою іншою особою, в контексті системного розуміння Закону України «Про іпотеку», є майновий поручитель.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Внаслідок порушення основного зобов`язання у кредитора - іпотекодержателя виникає право вимоги до майнового поручителя шляхом звернення стягнення на заставне майно.

Отже, саме з моменту прострочення кредитор та майновий поручитель набувають статусу боржника і кредитора в розумінні ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України.

Застосування загальних положень щодо ознак кредитора та боржника, понять зобов`язання та його прострочення не заборонено Законом України «Про іпотеку»

Таким чином, відмінне регулювання статусу майнового поручителя та іпотекодавця стосується питань обсягу та форм відповідальності перед первісним кредитором, підстав припинення забезпечувальних зобов`язань, а не перебігу позовної давності, з огляду на відсутність особливих положень, які стосуються іпотеки в самому профільному законі та ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що пред`явлення позову до іпотекодавця, як одного з боржників у зобов`язанні, свідчить про переривання строку позовної давності.

Предметом позову у справі № 127/13803/13-ц було звернення стягнення на заставне майно з метою погашення суми боргу, яка утворилася станом на 29.05.2013 року в розмірі 7 781 782,83 грн. (4 000 000,00 грн - тіло кредиту, 2 214 981,20 грн. - проценти за період з 01.07.2010 по 30.04.2013 року, 23 475,00 грн. - комісія з 01.10.2010 по 30.04.2013 р.р., 1 543 326,83 грн. - пеня з 30.09.2011 по 29.05.2013 року).

Отже, даний позов подано до суду в межах перебігу трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту (розпочався з 30.04.2011 року за першим платежем у Графіку), процентів (розпочався 08.09.2010 року відносно процентів нарахованих за період з 01.08.2010 по 31.08.2010 р.р.) та комісії (розпочався 08.11.2010 року відносно першого платежу за жовтень 2010 року).

Після переривання строк позовної давності до перелічених вимог розпочався заново і мав спливати 06.06.2016 року, тобто звернення до господарського суду з позовом 14.04.2016 року свідчить про дотримання наступного трирічного строку звернення до суду, а також дотримання такого строку відносно вимог про стягнення процентів, нарахованих з 01.05.2013 року.

Крім того, з метою оцінки доводів сторін відносно перебігу строку позовної давності з урахуванням звернення до місцевого загального суду 08.05.2012 року, суд вважає за необхідне зауважити.

Посилання про наявність поважних обставин пропуску строку давності здійснено ПАТ «Укрексімбанк» у запереченнях на заяву Товариства щодо застосування позовної давності (т.5, а.с.144) апеляційній скарзі (т.6, а.с.44), а також неодноразово у письмових поясненнях в ході нового судового розгляду.

Отже, з приводу аналізу підстав переривання строків позовної давності внаслідок подачі позовів з вимогами до ТОВ «Оспром» 29.03.2012 року (Господарський суд Вінницької області) та 08.05.2012 року (Ленінський районний суд м. Вінниці) суд зазначає наступне.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

В силу ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, та встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Поважність пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав повинна довести саме особа, яка просить визнати правочин недійсним.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Відповідно до п.4.4.2. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.05.2018 року у справі №903/509/17 зазначив, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Також, у постанові від 02.12.2015 року у справі №6-895цс15 Верховний суд України зазначив, що суди неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про те, що перебіг позовної давності переривається, якщо особою подано до суду позовну заяву, яку повернуто позивачеві у зв`язку з порушенням ним правил підсудності.

Однак, процесуальна дія з повернення позовної заяви не є тотожною закриттю провадження по справі внаслідок недотримання правил підсудності.

Правова оцінка обставинам переривання позовної давності у випадку закриття провадження по справі з роз`ясненням правил прелметної підсудності надана Верховним Судом у справах №908/828/17 (Постанова від 24.04.2018 року), № 904/191/18 (Постанова від 11.09.2018 року).

Суд касаційної інстанції зазначає, що закриття провадження у справі не є процесуальною дією суду, тотожною поверненню позовної заяви та відмові у прийнятті позовної заяви, питання про які вирішуються на стадії прийняття позовної заяви, а не під час розгляду справи по суті, а також доходить висновку що у випадку прийняття справи до розгляду та закриття провадження через певний проміжок часу в зв`язку з її непідсудністю підтверджує переривання строків позовної давності.

Позивачем з дотриманням строків позовної давності подано 29.03.2012 року позов до Господарського суду Вінницької області про стягнення 5 749 039,58 грн., яка виникла станом на 27.03.2012 року

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 03.04.2012 року у справі №6/3(02-2)/2012/5003 відмовлено заступнику прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії ПАТ "Укрексімбанк" у м. Вінниці у прийнятті позову ТОВ "Оспром", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення 5 749 039,58 грн.

08.05.2012 року прокурор, діючи в інтересах позивача, виконуючи вказівки суду господарської юрисдикції, звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з аналогічним позовом.

Таким чином, ПАТ «Укрексімбанк» діяв добросовісно в частині використання прав подачі позову до суду відповідної юрисдикції.

Справа з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором перебувала на розгляді Вінницького міського суду Вінницької області, яким 10.02.2015 року ухвалено рішення по суті спору.

Верховний суд України за наслідками перегляду судових рішень в даній справі постановою від 17.02.2016 року по справі №6-1965цс15 скасував рішення Вінницького міського суду від 10 лютого 2015 року в частині позовних вимог заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" у м. Вінниці до ТОВ "Оспром" про стягнення заборгованості за кредитним договором, а провадження в цій частині закрито. Підставою задля закриття провадження Верховний Суд України вказав на порушення правил підвідомчості, оскільки такий позов повинен був розглядатись за правилами господарського судочинства.

Отже, 08.05.2012 року строк позовної давності відносно вимог до ТОВ «Оспром» про стягнення заборгованості за Кредитним договором станом на 27.03.2012 року у сумі 5 749 039,58 грн., з яких 4 000 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 1 234 441,63 грн. - прострочена заборгованість по процентам, 12 295,00 грн. - заборгованість по комісії за управління; 501 672,95 грн. - пеня (том. 5 а.с. 165 - 167) перервався, перебіг розпочався заново.

Тобто, даний строк мав сплинути 08.05.2012 року.

Також, підтверджує переривання строків позовної давності подача в ході судового розгляду справи №127/12182/13-ц заяв про збільшення позовних вимог (том. 2 а.с. 51 - 55) від 16.10.2012 року (борг розраховано станом на 09.10.2012 року, тобто строк позовної давності після переривання мав сплинути 09.10.2015 року), 01.06.2013 року (борг розраховано станом на 29.05.2013 року, тобто строк позовної давності після переривання мав сплинути 29.05.2016 року, однак внаслідок звернення до господарського суду 14.04.2016 року не закінчився); 12.02.2014 року (борг розраховано станом на 12.02.2014 року, тобто строк позовної давності після переривання мав сплинути 12.02.2017 року, однак внаслідок звернення до господарського суду 14.04.2016 року не закінчився), внаслідок чого суму позову збільшено до 9 032 668,31 грн. (4 000 000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 2 850 260,36 грн. - прострочена заборгованість по процентам за період до 31.01.2014 року, 11 325,00 грн. - заборгованість по комісії за управління; 2 171 082,95 грн. - пеня).

Однак, перебіг вказаних строків було перервано через пред`явлення вимог до майнового поручителя (іпотекодавця).

Надаючи оцінку усім доводам учасників спору, суд зауважує, що відсутність підстав переривання строку давності не виключає можливостей встановлення поважних причин, які перешкоджали пред`явити позов до належного суду.

Протягом розгляду справи у місцевому загальному суді змінювались позиції судів касаційної інстанції в аспекті визначення належного суду з розгляду справ за позовом банку до юридичної особи - позичальника, за умови одночасного пред`явлення вимог до фізичних осіб, які є поручителями виконання основного зобов`язання.

30.03.2012 року Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з рогляду цивільних і кримінальних справ прийнято Постанову №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин».

Згідно п. 2 цієї Постанови, у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Отже, звернення до суду цивільної юрисдикції, з урахуванням Ухвали Господарського суду Вінницької області від 04.04.2012 року, відповідало тлумаченню процесуальних норм.

В подальшому таку правову позицію було змінено, що підтверджено Верховним Судом України при розгляді справи №127/12182/13-ц (том. 5 а.с. 172 - 174).

Суд враховує, що зміна судової практики не може обмежувати права особи на звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 рокуу справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Доступ до правосуддя включає в себе розгляд справи «судом, встановленим законом».

Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, тобто це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18)

Крім того, при розгляду справи № 205/8482/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, при визначенні питання предметної юрисдикції, зроблено правовий висновок, що постанова вищої судової інстанції може бути іншою процесуальною підставою для звернення з позовом до належного суду (Постанова від 15.05.2019 року).

Отже, зміна судової практики може розглядатися в якості підстави поновлення процесуальних строків.

Незважаючи на матеріальний зміст позовної давності, з огляду на правові підходи Верховного Суду до розуміння питань обчислення строків, враховуючи ініціативність та добросовісність позивача відносно звернення до судів різних юрисдикцій за захистом порушених прав, з огляду на неможливість обмеження доступу до правосуддя внаслідок протилежних тлумачень процесуальних норм судами касаційної інстанції, суд вважає встановленим існування поважних причин пропуску звернення до суду в рамках справи 902/326/16.

Однак, саме висновки про переривання строків позовної давності внаслідок подачі позовів: вперше 08.05.2012 року, вдруге 06.06.2013 року до Іпотекодавця, виключають відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку звернення до суду, спростовують позицію відповідача стосовно неможливості стягнення з ТОВ «Оспром» заборгованості зі сплати тіла кредиту, процентів, комісії.

Крім того, ПАТ «Укрексімбанк» вперше за період судових спорів пред`явлено вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих за період з 29.09.2011 по 06.04.2018 р.р., та інфляційних втрат за період з 01.10.2011 по 28.02.2018 р.р.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При чому, позивачем нараховано даний вид цивільної відповідальності виключно на прострочення грошових зобов`язань зі сплати тіла кредиту.

Отже, строк позовної давності до стягнення 3% річних та інфляційних втрат розпочинав перебіг залежно від порушення строків сплати коштів згідно Графіку, враховуючи період нарахувань, який є предметом позову, три відсотки річних та інфляцію нараховано на сукупний розмір боргу в сумі 4 000 000,00 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Суд не вбачає підстав переривання строків позовної давності відносно вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат через подачу позову до ТОВ «Оспром» до місцевого загального суду 29.03.2012 року та 06.06.2013 року до Іпотекодавця, оскільки позовні вимоги у вказаних справах не містили вимог щодо 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем також не наведено жодних поважних причин, котрі перешкоджали нарахувати та заявити вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у попередніх судових процесах або шляхом подачі окремого позову про стягнення цих вимог.

Вимоги про стягнення відповідальності згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за своєю правовою природою є відмінними від стягнення тіла кредиту, обумовлені окремими підставами нарахування та не можуть вважатися частиною вимоги про стягнення суми основного боргу.

Дана теза узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, які визначають, що вчинення дій щодо визнання основного боргу ще не свідчить про підтвердження зобов`язань зі сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таку позицію підтримано об`єднаною палатою Касаційного господарського суду Верховного Суду при розгляді справи №922/4099/17 (постанова від 26.10.2018 року).

Зокрема, зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Добровільне виконання відповідачем основного зобов`язання не є обставиною, з якою суд пов`язує переривання строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції, оскільки суперечить висновку об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 щодо застосування норми статті 264 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах. Підстави відступити від цього висновку відсутні (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі № 916/1324/18 від 02.08.2019 року).

Отже, вчинення дій щодо звернення до суду з вимогою про стягнення основоної суми боргу, процентів, комісії не свідчить про переривання позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Тому, з огляду на подачу заяви про збільшення позовних вимог 11.04.2018 року, суд вважає пропущеним строк позовної давності відносно вимог про стягнення 3% річних за період з 29.09.2011 по 10.04.2015 р.р., та щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за період з 01.10.2011 по 10.04.2015 року.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір 3% процентів річнихЗагальна сума 3% річних
400000011.04.2015 - 06.04.201810923 %358 684.93
Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
11.04.2015 - 28.02.01.5582 233 534.20
Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в межах трирічного строку, який передував подачі заяви про збільшення позовних вимог: 358 684,93 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 06.04.2018 р.р., а також 2 233 534,20 грн. - інфляційні втрати, нараховані за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 28.02.2018 р.р.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підсумовуючи суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ТОВ «Оспом» 4 000 000,00 грн. - основного боргу за тілом кредиту; 6 348 899,22 грн. - заборгованості за процентами за період з 01.07.2010 по 31.03.2018; 11 325,00 грн. - заборгованості зі сплати комісії за управління, нарахованої за період з 01.10.2010 по 27.12.2011; 358 684,93 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 06.04.2018; 2 233 534,20 грн. - інфляційні втрати, нараховані за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 28.02.2018.

Позовні вимоги в іншій частині не підлягають задоволенню з мотивів наведених вище.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд доходить наступних висновків.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017р. №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон №2147-VIII), яким Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) викладено у новій редакції.

Відповідно до підпунктів 9, 11 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України (в редакції чинній з 15.12.2017р.), справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією; заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В силу п. 2 ч.1 ст. 164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За змістом ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015р. №928-VIII, розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016р. складає 1378,00грн..

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про судовий збір", платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції закону, чинній на момент подання позовної заяви), судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до підпункту 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції закону, чинній на момент подання позовної заяви) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру розмір ставки судового збору складав 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

При зверненні до суду з позовною заявою №074-09/482 від 14.04.2016р. позивачем сплачено судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову в розмірі 193 583,18грн..

11.04.2018 року ПАТ «Укрексімбанк» була подана заява №074-09/268 від 10.04.2018р. про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої ціна позову збільшилась до 20 786 931,26грн.. Також, до зазначеної заяви позивачем долучено меморіальний ордер №169349 від 10.04.2018р про сплату судового збору в розмірі 13 116,82 грн. (том. 5 а.с. 194).

Частиною 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017р.) передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов`язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Оскільки, заява про збільшення ціни позову була подана 11.04.2018р, то для визначення судового збору, який підлягає сплаті, слід враховувати положення законодавства, яке є чинним станом на момент подання такої заяви.

Заява №074-09/268 від 10.04.2018р. про збільшення розміру позовних вимог у даній справі прийнята господарським судом Вінницької області до розгляду, про що зазначено в ухвалі від 12.04.2018р.

У відповідності ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017р. №2246-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2018р. складає 1762,00грн..

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції закону, чинній на момент подання заяви про збільшення розміру позовних вимог), за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті в 1 розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за подання позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи вищевикладене, розмір судового збору з ціни позову за подання позовної заяви майнового характеру до господарського суду, з урахуванням заяви №074-09/268 від 10.04.2018р. про збільшення розміру позовних вимог, становить 311 803,96 грн. (12 905 545,65грн. (розмір первісних позовних вимог) * 1,5% + ((20 786 931,26 грн. (розмір збільшених позовних вимог) - 12 905 545,65грн. (розмір первісних позовних вимог)) * 1,5%).

Зі змістом п. 2.8. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли позивач на підставі частини четвертої статті 22 ГПК до прийняття рішення зі справи збільшив розмір позовних вимог чи до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, в зв`язку з чим зросла ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону повинен сплатити недоплачену в зв`язку з цим суму судового збору до звернення з відповідною заявою до господарського суду.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може розглянути й змінені вимоги позивача без доплати останнім суми судового збору з подальшим розподілом останнього між сторонами.

Оскільки, позивачем не в повному обсязі сплачено судовий збір при зверненні з заявою про збільшення позовних, то з останнього слід стягнути до Державного бюджету 105 103,96 грн. недоплаченого судового збору (311 803,96 - 193 583,18 - 13 116,82).

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 11 ст. 129 ГПК України).

Предметом позову були вимоги в сумі 20 786 931,26 грн., які задоволено частково в розмірі 12 952 443,35 грн., що складає 62,31 %.

Тому, на відповідача слід покласти витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог: (311 803,96 грн. (судовий збір, сплачений за подачу позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) + 467 705,94 грн. (судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги) + 623 607,92 грн. (судовий збір, сплачений за подачу касаційної скарги) х 62,31%/100 = 874 282,71 грн.

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в сумі 528 835,11 грн. слід залишити за позивачем.

Також, відповідачем понесені витрати по оплаті вартості висновку судово - економічної експертизи в сумі 16 850,00 грн. (том. 3 а.с. 65, а.с 134).

Пропорційно розміру вимог, у задоволенні яких було відмовлено, що становить 37,69%, на позивача слід покласти витрати по оплаті вартості висновку судово - економічної експертизи в сумі: 16 850,00 грн. х 37,69%/100 = 6 350,77 грн.

Витрати зі сплати вартості виготовлення висновку експертизи в сумі 10 499,23 грн. слід залишити за відповідачем.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 11 ст. 129 ГПК України).

Тому, остаточно до стягнення з відповідача слід визначити 874 282,71 - 6 350,77 = 867 931,94 грн. на відшкодування судових витрат.

Враховуючи складність справи, керуючись ст. ст. 233, 238-241, 253, 254, 256, 257 ГПК України, суд

У Х В А Л И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспром" (вул. Привокзальна, 40, м. Вінниця, 21101, код 02968869) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (вул. Горького, 127, м. Київ, 03150, код 00032112) в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці (вул. М.Оводова, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050, код 24896705) заборгованість за Кредитним договором № 74309К6/151109К29/2088 від 30.05.2007 в розмірі:

4 000 000,00 грн. - основного боргу за тілом кредиту;

6 348 899,22 грн. - заборгованості за процентами за період з 01.07.2010 по 31.03.2018;

11 325,00 грн. - заборгованості зі сплати комісії за управління, нарахованої за період з 01.10.2010 по 27.12.2011;

358 684,93 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 06.04.2018;

2 233 534,20 грн. - інфляційні втрати, нараховані за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 11.04.2015 по 28.02.2018.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспром" (вул. Привокзальна, 40, м. Вінниця, 21101, код 02968869) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (вул. Горького, 127, м. Київ, 03150, код 00032112) в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці (вул. М.Оводова, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050, код 24896705) - 4 225 588,79 грн. - пені, нарахованої за прострочення сплати заборгованості за період з 15.04.2015 по 14.04.2016, 423 780,82 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 29.09.2011 по 10.04.2015; 3 185 118,30 грн. - інфляційних втрат, нарахованих за прострочення заборгованості по сплаті тіла кредиту за період з 01.10.2011 по 10.04.2015.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державний експертно-імпортний банк" (вул. Горького, 127, м. Київ, 03150, ) в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці (вул. М.Овода, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050, ) в доход Державного бюджету України 105 103,96 грн. судового збору за подачу позовної заяви (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) .

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оспром" (вул. Привокзальна, 40, м. Вінниця, 21101, код 02968869) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (вул. Горького, 127, м. Київ, 03150, код 00032112) в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" в м. Вінниці (вул. М.Оводова, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050, код 24896705) - 867 931,94 грн. судових витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

6. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг в сумі 528 835,11 грн. - залишити за позивачем.

7. Судові витрати зі сплати вартості виготовлення висновку експертизи в сумі 10 499,23 грн. - залишити за відповідачем.

8. Видати накази після набранням судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно - західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повний текст судового рішення складено 02 вересня 2019 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2, 3 - позивачу (вул. Антоновича, 127, м. Київ, 03150; вул. М. Овода, 51, корп. 1, м. Вінниця, 21050)

4 - відповідачу (вул. Привокзальна, 40, м. Вінниця, 21101)

5 - третій особі ( АДРЕСА_1 )