ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.08.2019 м. Ужгород Справа № 907/321/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 1 Державного реєстратора приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дроботі Аліси Віталіївни, м. Ужгород

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисло", м. Ужгород

до відповідача 3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетра Транс", м. Ужгород

про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна з незаконного володіння

секретар судового засідання - Штундер Д.Л.

За участю представників сторін:

від позивача - Пекар В.І., предст. за дов. від 08.01.2019 №03-2215;

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідачів 2, 3 - Фекийшгазі К.С. , адвокат; Рябінічева А.С., предст. за дов. від 24.05.2019 №73/19;

Ужгородська міська рада звернулася до суду з позовом, яким просить: 1. визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44960743 від 04.01.2019 р., прийняте приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботею Алісою Віталіївною; номер запису про право власності: 29770007; щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 ; Опис: приміщення, що складаються з основної частини під літ. А загальною площею 288, 1 кв.м. та підсобних приміщень під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; 2. витребувати з незаконного володіння ТОВ «Тетра Транс» на користь позивача нерухоме майно - будівлю літ. Б, площею 63 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що знаходиться за адресою: площа Шандора Петефі, 17 б, м. Ужгород, на підставі ст. ст. 330, 387, 388 Цивільного кодексу України та ст. ст. 18, 22, 24, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалою суду від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 26 червня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно - будівлю літ. Б, площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: площа Шандора Петефі , 17 б, м. Ужгород , належне відповідачу 3.

В ході підготовчого провадження сторонами подано: відзиви на позов та доповнення до них, відповіді на відзиви, заперечення на відповідь на відзив. Вказані заяви по суті спору відповідають вимогам ст. 165, 166 ГПК України, відтак, прийняті судом до розгляду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу №503 від 18.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3187, відповідач 2 придбав в Ужгородської міської ради об`єкт приватизації: вбудоване приміщення загальною площею 288,1 кв.м. за адресою: м. Ужгород, пл. Шандора Петефі,17 , про що відповідачу 2 було видано свідоцтво №494 від 09.11.2004 року про право власності на нежитлові приміщення. В подальшому, відповідачем 1 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44960743 від 04.01.2019 року та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про право власності №29770007, згідно з яким за відповідачем 2 зареєстровано об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101, а саме: приміщення, що складаються з основної частини під літ. А загальною площею 288,1 кв.м. та підсобних приміщень під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м., адреса: Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 . Позивач стверджує, що державна реєстрація права власності на підсобні приміщення під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м. відповідачем 1 була проведена за відповідачем 2 з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, оскільки, як стверджує позивач, державному реєстратору не було подано повний перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав на вказаний об`єкт. Вважає, що вказаними діями відповідача 1 завдано збитків територіальній громаді м. Ужгорода, оскільки внаслідок них з комунальної власності міста вибуло приміщення гаражу літ .Б, загальною площею 63,0 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Ш. Петефі, 17 .

Виникнення права комунальної власності територіальної громади міста Ужгорода на спірний об`єкт позивач обґрунтовує, зокрема, матеріалами інвентарної справи №3997 по будинковолодінню по пл . Петефі (пл. Возз`єднання), 17 у м. Ужгороді та приватизаційної справи по приватизації приміщення за цією адресою, розпорядженнями глави Ужгородської міської управи №291 від 02.07.1993 року та №502 від 28.10.1993 року. Оскільки в подальшому відбувся перехід права власності на спірний об`єкт від відповідача 2 до відповідача 3 в процесі реорганізації ТОВ «Мисло» шляхом виділу і створення нового ТОВ «Тетра Транс», позивач, посилаючись на ст.387, 388 Цивільного кодексу України вважає належним способом захисту витребування спірного об`єкту нерухомого майна від відповідача 3.

Заперечуючи проти позову, у відзиві на позов, відповідач 1 посилається на те, що відповідачем 2 було подано повний перелік необхідних документів, в тому числі - технічний паспорт будівель, розташованих на площі Ш . Петефі, 17 в м . Ужгороді, виготовлений ТОВ «БАЙТ» 10.04.2018 року. Реєстраційну дію проведено з урахуванням п.58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, яким передбачено порядок реєстрації права власності на нерухоме майно та реєстрацію зміни технічних характеристик об`єкта на підставі даних, вказаних у технічних документах (технічному паспорті). У схематичному плані земельної ділянки, який є складовою частиною цього техпаспорту, зазначено, що підсобне приміщення під літ. «Б» площею 63 кв.м. є приналежністю основного приміщення літ. «А» площею 288,1 кв.м., розташоване на одній з ним земельній ділянці, призначене для його обслуговування, пов`язане з ним спільним призначенням, а отже, на думку відповідача 1, є власністю відповідача 2.

У відзивах на позов відповідачі 2 і 3 обґрунтовують свої заперечення тим, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа, яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їй конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою, проте позивачем такі документи не надано. Вважають, що надані позивачем документи є лише різнорідними технічними описами, кресленнями і іншими другорядними матеріалами, які не є підставою виникнення будь-яких прав на будь-які об`єкти, що в них вказані. Крім того, посилаючись на рішення Закарпатської обласної ради народних депутатів XI сесії XXI скликання від 23.12.1992 р. та Розпорядження представника Президента України у Закарпатській області від 07.12.1992 р. № 448, стверджують, що спірний об`єкт - підсобне приміщення під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м., що у м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 , до комунальної власності міста Ужгорода уповноваженими на той час органами влади ніколи не передавався, відтак у позивача відсутні будь-які порушені права, що підлягають захисту у обраний позивачем спосіб.

Спростовуючи позицію відповідачів, позивач посилається на Реєстраційне посвідчення будинковолодіння на пл. Ш. Петефі, 17 , зареєстроване в реєстраційній книзі під номером к367 від 08.05.1996 року, яке, на його переконання, є самостійним правовстановлюючим документом Ужгородської міської ради, який не потребує додаткового аналізу та оцінки підстав його видачі.

В свою чергу, відповідач 3 вважає, що вказане реєстраційне посвідчення не є документом, на підставі якого виникають первинні права власника, при цьому заперечує його доказове значення як такого, оскільки воно видане за формою, яка станом на момент його видачі втратила чинність, а також не має підпису та печатки як реквізитів, що надають йому юридичної сили офіційного документу.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 08.08.2019 року, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, за результатами підготовчого засідання судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.08.2019 року.

Присутній в судовому засіданні 28.08.2019 року представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи.

Присутні в судовому засіданні 28.08.2019 року представники відповідачів 2 і 3 проти позову заперечують та просять суд в його задоволенні відмовити повністю.

Від відповідача 1 надійшла заява від 13.08.2019 року, в якій просить справу розглянути за її відсутності, визнати її дії як державного реєстратора правомірними та відмовити у вимогах позивача.

В судовому засіданні 28.08.2019 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. За заявами представників позивача, відповідача 2 та 3 видано копії скороченого судового рішення.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

04.01.2019 року, за заявою відповідача 2, відповідачем 1 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44960743 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про право власності №29770007. Як вбачається з наявної у матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101, за відповідачем 2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення, що складаються з основної частини під літ. А загальною площею 288,1 кв.м. та підсобних приміщень під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м., адреса: Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 . Підставою для прийняття цього рішення стали: свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення №494 від 09.11.2004 року, технічний паспорт від 10.04.2018 року, договір купівлі-продажу р.№3187 від 18.10.2004 року.

15.03.2019 року з урахуванням висновку щодо технічної можливості виділу частки об`єкта нерухомого майна в натурі, виданого 11.03.2019 року, проведено державну реєстрацію виділу частки з об`єкта нерухомого майна, а саме: будівлі літ. Б загальною площею 63 кв.м., адреса: Закарпатська обл., м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 із присвоєнням реєстраційного номеру 000.

28.03.2019 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. прийнято рішення, індексний номер 46194889, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого, в процесі реорганізації ТОВ «Мисло» шляхом виділу з нього нового ТОВ «Тетра Транс», право власності на спірний об`єкт від відповідача 2 перейшло до відповідача 3 відповідно до розподільчого балансу, затвердженого рішенням засновника ТОВ «Мисло» № 02-2019 від 27.03.2019 року та Додатку до нього.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року за №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів (п.3); затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) та встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю (п. 1); зобов`язано міністерства і відомства України, органи, уповноважені управляти державним майном, здійснити до 1 січня 1992 передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності згідно з переліком (п. 2).

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.1992 №577 «Про передачу майна, яке перебуває у загальнодержавній власності, до комунальної власності областей та м. Севастополя» було визначено майно, яке має бути передане до комунальної власності. Згідно з додатком №6, до даної постанови, визначено перелік загальнодержавного майна, яке передається до комунальної власності Закарпатської області.

Отже, відповідно до вказаних норм, повноваження щодо передання майна до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) належить до компетенції вище стоячих (обласних) Рад народних депутатів.

З урахуванням цього, рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 09.04.1992 року №59 «Про розмежування державного майна України, яке передається до комунальної власності між власністю області та власністю районів і міст обласного підпорядкування» затверджено Перелік підприємств, об`єднань, установ, організацій, майно яких передається до комунальної власності районів і міст згідно з Додатком 2.

У вказаному Додатку 2, як встановлено судом під час дослідження доказів на стадії розгляду справи по суті, будь-які підприємства, об`єднання, установи, організації або об`єкти за адресою: м. Ужгород, пл. Шандора Петефі, 17 відсутні.

На заміну рішення виконавчого комітету від 09.04.1992 року №59, розпорядженням представника Президента України у Закарпатській області від 07.12.1992 року за №448 «Про розмежування державного майна України, переданого до комунальної власності, між власністю області та власністю районів і міст обласного підпорядкування» затверджено перелік підприємств, установ та організацій, майно яких відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 та від 13.10.1992 року №577 передано із загальнодержавної власності до комунальної власності області (Додаток 1), та перелік підприємств, організацій і установ, майно яких передається до комунальної власності районів і міст обласного підпорядкування (Додаток 2).

Рішенням XI сесії XXI скликання Закарпатської обласної ради народних депутатів від 23.12.1992 року «Про комунальну власність області та програму її приватизації» затверджено перелік об`єктів комунальної власності області (Додаток 1) та перелік об`єктів комунальної власності районів, міст Ужгорода та Мукачева (Додаток 3).

Судом досліджено переліки об`єктів, що були передані Закарпатською обласною Радою народних депутатів до комунальної власності міста Ужгорода, та встановлено, що спірний об`єкт згідно з цими розпорядчими актами до комунальної власності міста Ужгорода не передавався.

Згідно з Розпорядженням глави Ужгородської міської управи №291 від 02.07.1993 року «Про реєстрацію права власності» (п.1.) прийнято рішення зареєструвати право власності на майно підприємств, організацій та установ (Додаток №1) за фондом комунального майна м. Ужгорода. У розділі XV Переліку підприємств, організацій та установ, майно яких передано у комунальну власність міста згідно з рішенням Закарпатської обласної Ради народних депутатів від 23.12.1992 року (Додаток №1 до вказаного розпорядження) серед підприємств системи «Агропромтехніка» вказано будинок на пл . Ш. Петефі, 17 як нежитловий.

Відповідно до розпорядження глави Ужгородської міської управи від 28.10.1993 року № 502 «Про доповнення додатку №1 до розпорядження №291 від 02.07.1993 року «Про реєстрацію права власності» вирішено зарахувати на комунальний баланс та зобов`язати Ужгородське державне міжрегіональне виробниче підприємство технічної інвентаризації зареєструвати право власності на майно та будівлі підприємств, організацій та установ за фондом комунального майна м. Ужгорода згідно з Додатком №1. У Розділі «Підприємства автомобільного транспорту» Додатку №1 вказано обласне територіально-виробниче об`єднання автомобільного транспорту, пл. Ш. Петефі, 17.

Надаючи оцінку вказаним розпорядженням глави Ужгородської міської управи №291 від 02.07.1993 року та № 502 від 28.10.1993 року, суд констатує, що вони прийняті на виконання рішення XI сесії XXI скликання Закарпатської обласної ради народних депутатів від 23.12.1992 року «Про комунальну власність області та програму її приватизації», а відтак мають похідний від нього, а не правовстановлюючий характер.

При цьому в жодному з розпоряджень глави міської управи, на які посилається позивач, немає посилання саме на підсобні приміщення (гараж), за цією адресою, що не дає можливості достовірно встановити будь-який правовий зв`язок цих документів саме з об`єктом, що є предметом спору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311 визначено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. № 285 «Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд», з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Відповідно до п.2, п.5 постанови Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. № 285 передача підприємств, об`єднань, організацій та установ здійснюється Радою Міністрів УРСР за пропозиціями виконавчих комітетів обласних, Київської, Севастопольської міських Рад народних депутатів, погодженими з відповідним міністерством, державним комітетом і відомством УРСР, а також Держпланом УРСР і Міністерством фінансів УРСР; підприємств торгівлі, громадського харчування, комунального господарства та побутового обслуговування населення, лікувальних і культурно-освітніх закладів, а також дошкільних, позашкільних та інших дитячих закладів і загальноосвітніх шкіл - міністерствами, державними комітетами і відомствами УРСР за погодженням з виконавчим комітетом обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів, з наступним повідомленням Держплану УРСР, Міністерства фінансів УРСР і ЦСУ УРСР. Передача будинків і споруд провадиться міністерствами, державними комітетами і відомствами УРСР міністерствам, державним комітетам і відомствам СРСР та виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів - за рішенням цих міністерств, державних комітетів, відомств УРСР, попередньо погодженим, відповідно, з міністерством, державним комітетом і відомством СРСР, виконавчим комітетом обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.

В матеріалах справи відсутні погодження відповідного міністерства, державного комітету і відомства СРСР, виконавчого комітету Закарпатської обласної Ради народних депутатів, надані в порядку, вказаному вище, щодо передання позивачу спірного об`єкта нерухомості.

Статтею 7 Закону Української РСР «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве самоврядування» від 07.12.1990 (втратив чинність у 1997 році, у редакції на час винесення спірних правовідносин) було передбачено поняття комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та визначено підстави її набуття - до комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно Союзом РСР і Українською РСР, іншими суб`єктами, а також майно, яке створюється і купується місцевими Радами народних депутатів за рахунок належних їм коштів.

Згідно із ст. 35 Закону України «Про власність», який був чинним на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, визначено перелік об`єктів, які відносяться до об`єктів права комунальної власності - майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів створення спірного об`єкту нерухомого майна чи його купівлі міською радою за рахунок належних їй коштів, як і не підтверджено матеріалами справи факт його передання у комунальну власність іншими уповноваженими суб`єктами права власності у порядку, передбаченому вказаними вище нормами (в тому числі, органами місцевого самоврядування вищого рівня), а отже факт та підстава набуття територіальною громадою міста Ужгорода права власності на підсобне приміщення під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м., у м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 не підтверджується належними документами чи іншими доказами.

Судом оглянуто подані суду: архівну копію витягу з Реєстрової книги щодо запису про належність майна, в т. ч. і предмету спору (сторінка в книзі 178, п/н 367), інвентаризаційну справу №3997, яка містить реєстраційні посвідчення від 05.01.1994 року та від 08.05.1996 року без підпису і печатки, які містять розбіжності, а саме: у посвідченні від 08.05.1996 року характеристика об`єкту - «житлове приміщення» записано як «будівля», при цьому в обох випадках у графі «складається з» відомості про підсобне приміщення (гараж), що є предметом спору, відсутні.

Дослідивши вказані докази, суд зазначає, що відповідно до ч.2 Розділу І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, інвентаризаційна справа - це сукупність матеріалів технічної інвентаризації, що характеризують об`єкт нерухомого майна і які є підставою для надання інформації про такий об`єкт. Такі матеріали самі по собі не свідчать про наявність у замовника таких робіт будь-яких прав володіння, користування чи розпорядження щодо такого об`єкту.

Суд вважає недопустимим доказом копію реєстраційного посвідчення від 08.05.1996 року без підпису і печатки, наявну у інвентаризаційній справі №3997, оскільки реєстраційні посвідчення видавались при реєстрації об`єктів нерухомого майна власникам-юридичним особам за формою, передбаченою Наказом Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб» (Додаток 7) та містили печатку і підпис керівника уповноваженого підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади. Оригінал такого реєстраційного посвідчення з усіма реквізитами, виданого позивачу відповідно до вимог вказаних Правил, суду не надано, натомість видача «дублюючих» копій реєстраційних посвідчень без підпису і печатки цими Правилами не передбачена. Крім того, саме по собі таке посвідчення не тягне виникнення, зміну чи припинення прав на об`єкти нерухомого майна, а є лише формою державної реєстрації права власності, яка проводиться виключно за наявності відповідних правовстановлюючих документів (п.1.4., пп. а, е, ж п.2.2. вищевказаних Правил).

Датовані 1963-1990 роками документи, на які посилається позивач в обґрунтування належності йому спірного майна, мають загальний характер, не містять записів про право власності позивача та не стосуються конкретно майна, що є предметом спору. Інших документів на підтвердження своїх прав на спірний об`єкт позивачем суду не надано.

За таких обставин суд констатує, що у матеріалах справи відсутні будь-які допустимі докази виникнення права комунальної власності на спірний об`єкт - підсобне приміщення під літ. Б загальною площею 63,0 кв.м., у м. Ужгород, площа Петефі Шандора, 17 .

Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з частиною 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями статі 317 ЦК визначено, що власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 387 ЦК України регламентовано право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, виходячи з аналізу наведених положень права, у спорі про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння може бути позивачем тільки власник майна і на момент подання позову останній не володіє таким майном. Предметом віндикаційного позову має бути індивідуально визначена річ і обов`язок доведення права власності на таку річ, а також знаходження її у чужому незаконному володінні, на час розгляду судом віндикаційного позову, покладається саме на позивача.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Обов`язок доказування, відповідно до п.3 ч.2 статті 129 Конституції України та статті 74 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки матеріали справи не містять правовстановлюючих документів, інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно територіальною громадою міста в особі Ужгородської міської ради, суд вважає недоведеним порушення прав позивача у спірних правовідносинах, що виключає задоволення позовних вимог відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (Аналогічна позиція щодо застосування норм права викладена у постанові КГС ВС від 23.05.2018 у справі № 916/1166/17).

Отже, наведене вище дає можливість суду дійти висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння ТОВ «Тетра Транс» на користь позивача нерухомого майна.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав суд зазначає, що ці вимоги є похідними від вирішення спору про право власності, а тому також є безпідставними. Суд також враховує, що позивачем не оспорюється право власності відповідача 2 на вбудовані приміщення під літ.А загальною площею 288,1 кв.м., державна реєстрація якого також була проведена на підставі того ж оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44960743 від 04.01.2019 р., за цим об`єктом нерухомого майна залишено реєстраційний номер 101, тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимоги позивача про скасування цього рішення державного реєстратора в повному обсязі.

Підсумовуючи сукупність встановлених фактичних обставин справи і норм права, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Ухвалою суду від 26 червня 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно - будівлю літ. Б, площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: площа Шандора Петефі , 17 б, м. Ужгород , належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетра Транс".

Відповідно до ч. 9 ст. 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, враховуючи вимоги ст. 145 ГПК України, суд зазначає про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих Ухвалою Господарського суду від 26.06.2019 року по справі №907/321/19, накладення арешту на нерухоме майно - будівлю літ. Б, площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: площа Шандора Петефі , 17 б, м. Ужгород , належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетра Транс"

Згідно з ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. Інших судових витрат по справі сторонами заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 202, 210, 220, 226, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволені позову - відмовити повністю.

2. Заходи забезпечення позову, вжиті Ухвалою Господарського суду від 26.06.2019 року по справі №907/321/19, накладення арешту на нерухоме майно - будівлю літ. Б, площею 63 кв.м., що знаходиться за адресою: площа Шандора Петефі , 17 б, м. Ужгород , належне Товариству з обмеженою відповідальністю "Тетра Транс" - скасувати.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.08.2019 року

Суддя Андрейчук Л.В.