ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2019 справа № 914/565/18

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Сало О.А., розглянувши справу

за позовом: Приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс»

до відповідача: Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління»

про: стягнення 116012,00 грн. шкоди,

Представники

позивача: Єсіпов І.А. (довіреність № 114-12/16 від 19.12.2016р.); Боровець В.Д. (довіреність №77-07/19 від 19.07.2019р.);

відповідача: Нагорняк Р.І. (довіреність №4-29-202 від 23.07.2019р.);

третьої особи: Малець Н.М. (довіреність №2410-10-7566 від 02.08.2018р.),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області (суддя Юркевич М.В.) від 25.07.2018р. у справі №914/565/18 в задоволенні позовних вимог Приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс» про відшкодування шкоди в розмірі 116112,00грн. відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.01.2019р. зазначене рішення суду залишене без змін.

13.05.2019р. Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду прийнято постанову, якою рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2018р. та постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.01.2019р. у справі №914/565/18 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Внаслідок автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного 19.06.2019р., справу №914/565/18 передано на розгляд судді Король М.Р.

24.06.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти справу до розгляду; розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 22.07.2019р.

Протокольною ухвалою від 22.07.2019р. підготовче засідання відкладено на 29.07.2019р.

Крім того, ухвалами від 22.07.2019р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст.120-121 ГПК України, викликав відповідача та третю особу у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

29.07.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 12.08.2019р.

У судовому засіданні 12.08.2019р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 19.08.2019р.

Після закінчення перерви, у судове засідання 19.08.2019р. з розгляду спору учасники справи забезпечили участь повноважних представників. При цьому, представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, водночас, представники відповідача та третьої особи проти позову заперечили.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач, з підстав залишення без задоволення його вимог про відновлення відповідачем демонтованих на підставі скасованого в частині демонтажу належних позивачу рекламних конструкцій наказу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради № 59-Д від 08.08.2016р., звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення шкоди, завданої незаконним демонтажем у розмірі, визначеному з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних, 116 012,00 грн.

Позиція відповідача:

Відповідач проти позову заперечив, зокрема, зазначивши, що спірні рекламні конструкції, які були демонтовані, є зовнішньою рекламою, а не рекламою на транспорті. Спірний наказ на демонтаж рекламних конструкцій видавався КП «Адміністративно-технічне управління» для виконання, а обов`язку надсилати такий наказ рекламорозповсюджувачу в управління немає. Оскільки позивач не звертався до Львівської міської ради для отримання належним чином оформлених дозволів на спірні рекламні конструкції, а такі знаходилися на землях залізниці, за відсутності інформації про власника, усі вимоги про добровільний демонтаж направлялися саме Залізниці.

Позиція третьої особи:

Третя особа заперечила проти позовну, зокрема, зазначивши, що демонтовані на підставі спірного наказу рекламні конструкції були встановлені незаконно, без відповідних дозволів та погодження з місцевими органами влади, а тому, третя особа вважає, що в даному випадку відносини, що виникли у зв`язку з демонтажем таких рекламних конструкцій повинні бути вирішені у площині спору між позивачем по даній справі та Залізницею, між якими існували господарські відносини з приводу встановлення демонтованих рекламних конструкцій, і саме Залізниця повинна відповідати перед своїм контрагентом за договором, у зв`язку з незаконним встановленням на землях у смугах відведення для залізничних колій рекламних конструкцій.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін та третьої особи, суд встановив таке:

08 серпня 2016р. Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (попередня назва Департамент економічної політики Львівської міської ради) видано наказ №59-Д «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами» (надалі по тексту «Наказ» ), відповідно до пп.пп. 11, 15, 16, 17, 18, 19 п.1.1 якого Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління», як виконавцю Наказу, у строк до 31.12.2016р. належало демонтувати п`ять рекламних конструкцій: вул. Луганська (непарна сторона), місце №4; вул. Луганська (непарна сторона), місце №1; вул. Луганська (непарна сторона), місце №3; вул. Луганська (непарна сторона), місце №5; вул. Луганська (непарна сторона), місце №6; вул. Луганська (непарна сторона), місце №2.

Демонтаж рекламних конструкцій здійснено 19-20.10.2016р., що підтверджується актами проведення демонтажу спеціальних конструкцій, копії яких містяться в матеріалах справи.

В свою чергу, позивач, вважаючи, що такий демонтаж було проведено незаконно, звернувся до адміністративного суду із відповідним позовом.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2017р. у справі №461/2873/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017р., задоволено адміністративний позов ПФ НВП «Комтех-плюс» , визнано протиправними та скасовано накази Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у тому числі наказ №59-Д від 08.08.2016р. «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами» в частині демонтажу рекламних конструкцій, які належать на праві приватної власності приватній фірмі науково - виробничому підприємству «Комтех-плюс» (підпункти 11, 15, 16, 17, 18, 19 пункту 1.1).

У зв`язку з тим, що Наказ був визнаний судом протиправним та скасований, позивач 29.11.2017р. звернувся до відповідача та третьої особи з вимогою про відновлення демонтованих конструкцій.

Третя особа листом №2410-10/10399 від 29.12.2017р. повідомила позивача про те, що підприємство згідно статутними повноваженнями є лише виконавцем наказу.

Відповідач листом №2301-163 15.01.2018р. відхилив вимогу позивача про відновлення демонтованих конструкцій з покликанням на те, що судовим рішенням лише визнано протиправним Наказ, без зобов`язання вчиняти якісь дії.

Оскільки вказані вимоги залишені без задоволення, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення шкоди, завданої незаконним демонтажем у розмірі 116 012,00 грн., який визначено ним, як відновна вартість об`єктів з врахуванням висновку експертизи №ЕС-6604-1-1035.18 від 18.06.2018р., на підставі ст.1174 ЦК України.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з такого:

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Пунктом 8 ч. 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 25.06.2019р. у справі №910/422/18, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/82672429).

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової або господарсько-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 10.07.2019р. у справі №912/2391/16, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/83058848).

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 25.06.2019р. у справі №910/422/18, текст якої розміщено за наступною веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/Review/82672429).

Відповідно до 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала

Згідно з ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Крім того, відповідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст.1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), відповідно до спеціальних норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України, необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Як зазначено вище, збитками є, зокрема, витрати, які мусить зробити особа для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно тексту позовної заяви, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних, збитками, які просить позивач стягнути з відповідача, визначено розмір матеріальної шкоди, завданої демонтажем рекламних конструкцій, яка визначена як відновна вартість спірних рекламних конструкцій, та становить 116012,00грн. При цьому, зазначений розмір підтверджено висновком експертизи №ЕС-6604-1-1035.18 від 18.06.2018р.

У вищевказаному висновку експертизи міститься відмітка про те, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а отже, такий відповідає встановленим ГПК України вимогам, передбачених, зокрема ч.7 ст.98 та ч.5 ст.101, а тому його можна вважати висновком експерта, який складається і подається в порядку ГПК України для з`ясування обставин, які потребують спеціальних знань, якими суд не володіє.

Враховуючи наведене, матеріалами справи підтверджено розмір завданої позивачу шкоди у вигляді реальних збитків у сумі 116012,00грн., завданих позивачу демонтажем спірних рекламних конструкцій.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (надалі по тексту «ЄСПЛ»), одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002р.; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007р.).

Відповідно до п.п.33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009р. у справі «Христов проти України» , одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» , п.61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Так, постановою Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2017р. у справі №461/2873/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017р., задоволено адміністративний позов ПФ НВП «Комтех-плюс» , визнано протиправними та скасовано накази Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у тому числі наказ №59-Д від 08.08.2016р. «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами» в частині демонтажу рекламних конструкцій, які належать на праві приватної власності приватній фірмі науково - виробничому підприємству «Комтех-плюс» (підпункти 11, 15, 16, 17, 18, 19 пункту 1.1).

Вищевказана постанова мотивована протиправністю дій відповідача щодо винесення Наказу в частині демонтажу рекламних конструкцій, які належать на праві приватної власності позивачу, що є втручанням суб`єкта владних повноважень у двосторонні договірні відносини між позивачем та ПАТ «Укрзалізниця» (найменування якого змінено на АТ «Укрзалізниця» ) про надання рекламних послуг.

Крім того, Галицький районний суд при прийнятті постанови від 11.07.2017р., дійшов висновку, що реклама, розміщена на землях смуг відведення залізниці, є рекламою, розміщеною на території підприємства залізничного транспорту, тобто рекламою на транспорті.

Закон України «Про рекламу» визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону:

- внутрішня реклама - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються;

- зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг;

- реклама на транспорті реклама, що розміщується на території підприємств транспорту загального користування, метрополітену, зовнішній та внутрішній поверхнях транспортних засобів та споруд підприємств транспорту загального користування і метрополітену.

Отже, реклама на транспорті є окремим рекламним засобом, що має багато спільних рис із зовнішньою та внутрішньою рекламою, проте, в той же час, має і певні особливості, а також окремий порядок регулювання її розповсюдження.

Зокрема, на відміну від зовнішньої реклами, порядок розповсюдження якої регулюється ст.16 Закону України «Про рекламу» , порядок розповсюдження реклами на транспорті регулюється ст.18 Закону України «Про рекламу» , відповідно до ч.ч.1,3 якої, розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками об`єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами). За умови розміщення реклами на транспорті з дотриманням вимог безпеки і правил дорожнього руху забороняється вимагати від власників транспортних засобів отримання дозволів, погоджень, інших документів щодо розміщення реклами.

Таким чином, для розміщення реклами на транспорті не потрібно отримувати дозволи органів місцевого самоврядування, як це потрібно при розміщенні зовнішньої реклами. Розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками об`єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами).

Статтею 11 Закону України «Про транспорт» передбачено, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про транспорт» , до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Уздовж земель залізничного транспорту можуть встановлюватися охоронні зони.

Крім того, аналогічні положення щодо належності до земель залізничного транспорту земель смуг відведення залізниць містяться у ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст.68 ЗК України.

Судом встановлено, що демонтовані рекламні конструкції були розміщені на землях смуг відведення залізниці, які, відповідно до положень вищенаведених законодавчих актів, є землями залізничного транспорту.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 13.05.2019р. у цій справі зазначено, що, суди попередніх інстанцій повинні були з`ясувати співвідношення законодавчо визначених категорій (термінів) «землі залізничного транспорту» (на яких була розміщена спірна реклама) та «територія підприємств транспорту загального користування» (розміщення реклами на яких є рекламою на транспорті ).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, згідно з ч.1 ст.62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до п.п.1,2 Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця» , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015р., Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» , постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця» ; Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - підприємства залізничного транспорту).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» , підприємства залізничного транспорту загального користування - залізниці та державні підприємства, що належать до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Враховуючи наведене, Акціонерне товариство «Українська залізниця» є підприємством залізничного транспорту загального користування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» , території підприємств належать до об`єктів благоустрою населених пунктів.

Згідно з ст.1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту.

Отже, земельні ділянки, які використовуються для розміщення підприємств є територією таких. Тому, враховуючи наведене, земельні ділянки, які використовуються для розміщення Акціонерного товариства «Українська залізниця» є територією підприємства залізничного транспорту загального користування.

Беручи до уваги наведене, враховуючи положення ст.23 Закону України «Про транспорт» , згідно яких, до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам залізничного транспорту, можна дійти до висновку, що землі залізничного транспорту є складовою частиною території підприємств залізничного транспорту загального користування.

Враховуючи те, що спірні рекламні конструкції було розташовано на землях залізничного транспорту, які, зважаючи на викладене вище, є територією підприємств транспорту загального користування, то за способом розміщення такі рекламні конструкції були рекламою на транспорті, а не зовнішньою рекламою, у зв`язку з чим її розміщення відповідно до статті 18 Закону України «Про рекламу» погоджується лише з власниками об`єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами), що в даному випадку і було здійснено позивачем шляхом укладення відповідного договору із РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» . Крім того, до аналогічного висновку, що реклама, розміщена на землях смуг відведення залізниці, є рекламою, розміщеною на території підприємства залізничного транспорту, тобто рекламою на транспорті, прийшов Галицький районний суд міста Львова при прийнятті зазначеної вище постанови від 11.07.2017р., яка набрала законної сили.

З урахуванням наведеного, виданий відповідачем Наказ про демонтаж спірних рекламних конструкцій, який, як зазначено вище, визнано незаконним, а також, який стосувався конструкцій, що є рекламою на транспорті, а не зовнішньою рекламою, враховуючи те, що відповідач уповноважений лише здійснювати нагляд за дотриманням розміщення зовнішньої реклами, а також уповноважений на здійснення демонтажу рекламних конструкцій із зовнішньої реклами, однак не вправі здійснювати нагляд та демонтаж рекламних конструкцій із реклами на транспорті, підтверджує наявність факту неправомірних дій відповідача.

З огляду на те, що наслідком виконання третьою особою Наказу відповідача став протиправний демонтаж належних позивачу спірних рекламних конструкцій, то між неправомірними діями і заподіяною шкодою наявний причинний зв`язок.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (рublіс іпterest, gепегаl іпterest, gепегаl іпterest of the соmmunity); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable геlationship of ргороrtionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У справі «Еаst/West Аllians Limited проти України» (рішення ЄСПЛ від 02.06.2014р.) ЄСПЛ встановив порушення ст. 1 Протоколу та вказав, що підприємство було позбавлене належного йому майна у надзвичайно свавільний спосіб, всупереч принципові верховенства права. Втручання держави носило не короткостроковий характер, а позивач був позбавлений доступу до свого майна тривалий час та в результаті протиправних дій державних органів втратив його. Аналогічну позицію висловлено судом у справі «Рисовський проти України» (рішення ЄСПЛ від 20.10.2011р.).

У справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (рішення ЄСПЛ від 22.05.2018р.) суд констатував порушення ст.1 Протоколу, яке полягало в протиправному обмеженні державою прав позивачів на розпорядження майном, що належало їм на праві власності, в умовах постійного продовження строку дії мораторію до створення відповідної інфраструктури ринку.

Справа «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (рішення ЄСПЛ від 09.10.2018), в якій суд встановив непропорційність втручання держави в здійснення права власності, а саме: позбавлення цього права призвело до порушення справедливого балансу між публічними та приватними інтересами. Такі ж порушення судом констатовано у справах «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982), «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (рішення ЄСПЛ від 20.11.1995), «Україна-Тюмень проти України» (рішення ЄСПЛ від 22.11.2007).

Враховуючи те, що в процесі розгляду справи позивачем належними доказами було доведено протиправність дій відповідача щодо винесення Наказу про демонтаж рекламних конструкцій, розмір спричинених збитків, а також причинний зв`язок між протиправними діями відповідача та збитками, що є підставою для притягнення відповідача до відповідальності, а отже, позовні вимоги, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, судом враховано те, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» ).

Водночас, суд враховує Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних, є такими, що підлягають до задоволення повністю, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача реальних збитків у сумі 116012,00грн., на відшкодування шкоди, завданої відповідачем незаконним Наказом у частині, що стосується демонтажу спірних рекламних конструкцій.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.123 ГПК України).

Згідно з пп.пп.1, 4, 5 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство; заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги; касаційної скарги на рішення суду; касаційних скарг у справі про банкрутство 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2018 року становив 1762 гривні.

Враховуючи наведене, а також те, що ціною позову у цій справі, з яким позивач звернувся до суду у 2018р., є 116012,00грн., розмір судового збору за подання до господарського суду цієї позовної заяви становив 1762,00грн., апеляційної скарги 2643,00грн., касаційної скарги 3524,00грн.

При цьому, відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи наведене, оскільки судовий збір не справляється за подання позовної заяви з вимогами, які заявлено позивачем у цій справі, за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, позивачем не було сплачено судовий збір у загальному розмірі 7929,00грн. (1762+2643+3524=7929).

Водночас, згідно з ч.2 ст.129 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Отже, 7929,00грн. судового збору за подання до господарського суду цієї позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг слід покласти на відповідача повністю.

Згідно з ч.4 ст.127 ГПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до умов п.п.1.1., 1.2. укладеного 22.05.2018р. між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» договору №ЕС-6604-1-1035.18 про проведення судової експертизи, Замовник доручає, а Експерт приймає на себе зобов`язання провести судову експертизу з питань визначення розміру матеріальної шкоди, завданої демонтажем спірних рекламних конструкцій на підставі Наказу відповідача. Згідно з п.3.1. вказаного договору, вартість послуг за даним договором складає 17951,00грн.

При цьому, згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №ЕС-6604-1-1035.18 від 21.06.2018р., за результатами проведеної судової експертиз виготовлено висновок експерта, яким позивач підтвердив розмір заподіяних збитків.

Крім того, відповідно до платіжного доручення №ПП-00176 від 21.06.2018р. на суму 17951,00грн., позивач повністю оплатив вартість проведеної експертизи.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується понесення відповідачем-1 витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, в сумі 17951,00грн.

За наведених обставин, оскільки наявні підстави для задоволення позову у цій справі, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 17951,00грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно з абз.2 ч.8 ст.129 ГПК України, докази, підтверджуючі розмір судових витрат, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи те, що представником позивача до закінчення судових дебатів у цій справі, а саме, у судовому засіданні 12.08.2019р., подано до суду заяву про розподіл судових витрат, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№33187/19, виключно у випадку надання таких доказів протягом встановленого ГПК України строку, будуть наявні підстави для вирішення у судовому засіданні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (місцезнаходження: 79008, Львівська обл., місто Львів, площа Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код: 34814859) на користь Приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс» (місцезнаходження: 79021, Львівська обл., місто Львів, вулиця Кульпарківська, будинок 180, квартира 46; ідентифікаційний код: 30052037) реальні збитки у сумі 116012,00грн., на відшкодування шкоди, завданої приватній фірмі науково-виробниче підприємство «Комтех-плюс» незаконним рішенням від 08.08.2016р. №59-Д у частині, що стосується демонтажу п`яти рекламних конструкцій по вул. Луганській у м.Львові (місця №№ 1, 3-6), а також 17951,00грн. витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

3. Стягнути з Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (місцезнаходження: 79008, Львівська обл., місто Львів, площа Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код: 34814859) в дохід Державного бюджету України 7929,00грн. судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015

Повний текст рішення складено та підписано 22.08.2019р.

Суддя Король М.Р.