ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 906/764/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н.М. - головуючий, Вронська Г.О., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - не з`явився,

відповідача - Гуменюк О.В.,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"

на рішення Господарського суду Житомирської області

у складі судді Вельмакіної Т.М.

від 04.01.2019 та

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Крейбух О.Г., Юрчук М.І., Тимошенко О.М.

від 10.04.2019

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України"

до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про звернення стягнення на майно у сумі 1 675 917,00 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" про звернення стягнення на заставне майно на підставі договору іпотеки № РМ- SMEJ02/018/2008 (майнова порука) від 21.04.2008, а саме: нежитлове приміщення, літ. А-5, загальною площею 168,1 кв. м, що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Бердичів, пл . Соборна , 18 та належить на праві власності Приватному підприємству "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM/SMEJ02/018/2008 від 21.04.2008 у розмірі 1 675 917,00 грн шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позичальником - ОСОБА_1 було порушено умови кредитного договору № CM/SMEJ02/018/2008 від 21.04.2008 щодо виконання зобов`язань зі сплати кредиту і відсотків, що призвело до виникнення значної заборгованості. У той же час відповідач, як майновий поручитель боржника, не виконав вимогу позивача про виконання зобов`язання за кредитним договором № CM/SMEJ02/018/2008 від 21.04.2008, внаслідок чого позивач вважає за необхідне захистити свої права шляхом звернення стягнення на іпотечне майно в сумі 1 675 917,00 грн.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

21 квітня 2008 року між ОСОБА_1 (далі - Позичальник) та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (далі - Банк) укладено кредитний договір № CM-SMEJ02/018/2008 з додатком до нього (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит в розмірі 200 000,00 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99% річних та FІDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Дата остаточного повернення кредиту - 20.04.2023 року.

За умовами пункту 1.9.1 Кредитного договору сторони погодили, що незважаючи на інші положення цього договору, Банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. 3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки (надалі - "вимога"). Зобов`язання Позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення Банком на адресу Позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено Позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання Позичальником відповідної вимоги.

Пунктом 3.1 Кредитного договору сторони погодили, що в якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за цим договором, Позичальник керуючись положеннями чинного законодавства України, в тому числі, але не виключно, положенням ст. 5 Закону України "Про іпотеку", передає чи зобов`язується забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку Банку предмет іпотеки, який є чи стане власністю Позичальника та/чи майнового поручителя в майбутньому відповідно до правовстановлюючого/их документу/ів щодо предмету іпотеки та забезпечити чинність договору іпотеки протягом всього строку дії цього договору.

В забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" (далі - Іпотекодержатель) та Приватним підприємством "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" (далі - Іпотекодавець) укладено договір іпотеки № РМ-SMEJ02/018/2008 (майнова порука) (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого Іпотекодавцем надано в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно (нежитлове приміщення, літ. А-5 загальною площею 168,1 кв. м, що знаходиться за адресою: Житомирська обл., м. Бердичів, пл. Соборна, 18).

Закрите акціонерне товариство "ОТП Банк" направлено Позичальнику вимогу № 22-2/80684 від 12.05.2009, у якій Банк вимагав достроково виконати зобов`язання за Кредитним договором та сплатити протягом тридцяти календарних днів з моменту отримання вимоги 195 834,35 доларів США, суму відсотків за користування кредитом в розмірі 3 964,98 грн, пеню в розмірі 4 222,18 грн, 100,00 грн штрафу. Окрім цього, повідомлено, що Банк має право звернути стягнення на заставне майно.

05 березня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" (далі - Покупець) та Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" (далі - Продавець) було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (далі - Договір купівлі-продажу), відповідно до пункту 3.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь Продавця винагороду.

Відповідно до пункту 3.3 Договору купівлі-продажу права, що переходять до Покупця за кредитними договорами у зв`язку з продажем кредитного портфелю: а) з урахуванням положень 3.4 нижче, Покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій; б) право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами з дати набрання чинності; в) на умовах, передбачених договором комісії, право вимагати від Продавця перерахування будь-яких та усіх коштів, отриманих ним від боржників в реалізації заставного майна.

Згідно з витягом з додатку № 1 до Договору купівлі-продажу, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" набуло права вимоги за Кредитним договором.

За актом приймання-передачі від 05.03.2013 Продавець передав, а Покупець прийняв кредитний портфель.

06 квітня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" (далі - Фактор) та Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" (далі - клієнт) укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого у зв`язку з укладанням Договору купівлі-продажу між Фактором та Клієнтом, за яким Клієнт передав Фактору права вимоги за Кредитним договором, укладеним між Клієнтом та ОСОБА_1 , що забезпечений іпотекою за Договором іпотеки, укладеним між Клієнтом та Приватним підприємством "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект".

За Договором про відступлення права вимоги від 06.04.2010, Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" передало та уступило Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" сукупність прав, належних Клієнту за Договором іпотеки, включаючи, але не обмежуючись, правом звернути стягнення на заставлене майно.

01 серпня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" направило Приватному підприємству "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" вимогу про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором в загальному розмірі 193 887,28 доларів США залишок основної заборгованості за кредитом та 8 785 105,42 грн пені, яку пропонувалося виконати протягом 30 днів з дня отримання вимоги. Однак дана вимога залишилась без виконання.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.01.2019, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що:

- належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, є первинні документи, зокрема виписки з особових банківських рахунків клієнта (позичальника), які оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність";

- надані позивачем розрахунок та довідка № 576 від 06.12.2018 не є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт здійснення господарських операцій між Банком та Позичальником, виконання Банком у повному обсязі своїх зобов`язань за Кредитним договором, надання Позичальнику кредитних коштів у відповідних розмірах та невиконання Позичальником своїх грошових зобов`язань за зазначеним Кредитним договором. Зазначені документи фактично не доводять безумовну наявність у Позичальника заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку, а тому оцінка таких документів може бути здійснена судом лише в сукупності з первинними документами, які є підставою для складання таких розрахунків;

- відсутність будь-якої доказової бази - первинних документів та відсутність можливості дослідження обґрунтованості вимог позивача в частині заявлених сум заборгованості, з урахуванням частково здійснених позичальником проплат, унеможливлюють ухвалення рішення у справі з дотриманням приписів частини 1 статті 39 Закону України "Про іпотеку";

- оскільки у позові відмовлено з підстав його необґрунтованості, правила про позовну давність не застосовуються і заява від 28.09.2018 про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 04.01.2019, постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях фактично ставлять під сумнів правомірність укладення кредитного договору №CM/SMKJ02/018/2008 від 21.04.2008 та, як наслідок, право позивача на звернення до суду;

- у порушення норм процесуального права, суди не прийняли як належний доказ довідку № 756, надану позивачем, яка на думку скаржника, містить всі необхідні реквізити та повинна була розцінюватись судами як первинний документ, що підтверджує факт здійснення господарських операцій;

- судом апеляційної інстанції, усупереч норм процесуального права, не прийнято до розгляду нові докази, які надано разом з апеляційною скаргою, а саме, виписки по рахункам з 01.04.2008 по 30.12.2010.

6. Доводи інших учасників справи

27 серпня 2019 року від Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" надійшов відзив на касаційну скаргу від 23.08.2019, в якому міститься клопотання про поновлення строку на подання відзиву.

В обґрунтування поважності пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу Приватне підприємство "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" зазначило, що ухвалу Верховного Суду від 22.07.2019, якою відкрито касаційне провадження у даній справі та визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 12.08.2019, ним отримано 31.07.2019. Проте, представник відповідача у цей час перебував у щорічній відпустці (з 01.08.2019 по 19.08.2019), що виключало можливість подачі відзиву у визначений строк.

Згідно із частиною 1 статті 295 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

За змістом частин 1, 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли Господарським процесуальним кодексом України встановлено неможливість такого поновлення.

Натомість відповідно до частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Процесуальний строк може бути продовжений також з ініціативи суду. При цьому суд не може продовжити строк понад встановлений Господарським процесуальним кодексом України строк (правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).

Враховуючи, що строк для подання відзиву на касаційну скаргу встановлений в ухвалі Верховного Суду від 22.07.2019 на час звернення з клопотанням Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" сплив, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для його задоволення. Відтак, відзив Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" на касаційну скаргу у даній справі залишається без розгляду на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

Третя особа відзив на касаційну скаргу не надала, що відповідно до частини 3 статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, та згідно із компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8. Джерела права й акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 Цивільного кодексу України види забезпечення зобов`язань, так і інші види забезпечення зобов`язань, встановлені договором або законом.

Законодавство України не проводить різниці у видах забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду для розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Тобто, іпотека - це різновид такого виду забезпечення зобов`язання як застава. Іпотека регулюється, зокрема, Цивільним кодексом України та Законом України "Про заставу".

Для цілей застосування Закону України "Про іпотеку" основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

З урахуванням приписів пунктів 6, 7 частини 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та майнового поручителя, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (частина 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку"). Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника (вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №159/4709/15-ц).

Відповідно до частини 1 статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Тобто, за загальним правилом саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем. Втім, якщо таке зобов`язання майновий поручитель забезпечив іпотекою, він може виконати обов`язок боржника, однак у межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки правовідносини з боржником за основним зобов`язанням не припиняються, оскільки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у даній справі є юридична особа, до якої перейшли права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки і яка звернулася з позовом до юридичної особи - іпотекодавця (майнового поручителя), а фізична особа - позичальник ( ОСОБА_1 ) має статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (див. пункт 33 постанови від 01.03.2018 у справі № 461/12052/15-ц, пункт 34 постанови від 06.06.2018 у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц). Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесене до юрисдикції господарського суду.

Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

До 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 - існували інші правила щодо юрисдикції господарських судів.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, у даній справі позивач звернувся до суду у вересні 2018 року, тобто після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

З дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (див. пункти 52-53 постанови від 31.10.2018 у справі №753/12916/15-ц).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Пункт 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у системному зв`язку з частиною 1 статті 2, частиною 1 статті 5, статтею 46, частиною 1 статті 47, частиною 2 статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

Тобто, з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 906/277/18.

Враховуючи те, що предметом спору у даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки, укладеним для забезпечення зобов`язання за Кредитним договором, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець і фізична особа - позичальник ( ОСОБА_1 ), такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами спору у даній справі є юридичні особи - сторони вказаного договору іпотеки.

Отже, вирішення судами першої та апеляційної інстанцій даної справи по суті та, як наслідок, прийняття оскаржуваних судових рішень є помилковими з огляду на те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Частинами 1, 2 статті 313 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20 - 23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

З урахуванням викладеного, оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, тому на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України провадження у даній справі №906/764/18 підлягає закриттю.

За таких обставин оскільки під час вирішення даного спору суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а провадження у даній справі №906/764/18 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

10. Судові витрати

Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

При цьому, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись статтями 231, 300, 301, 308, 313, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 04.01.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019 у справі №906/764/18 скасувати.

3. Закрити провадження у справі № 906/764/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" до Приватного підприємства "Виробничо-комерційна інвестиційна фірма "Експертінвестпроект" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно у сумі 1675917,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.М. Губенко

Судді Г.О. Вронська

О.А. Кролевець