ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2019 р. Справа№ 911/345/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс»

на рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019

у справі № 911/345/19 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С.К.С.»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс»

про стягнення 30 607,37 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «С.К.С.» (далі - ТОВ «С.К.С.» , позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс» (далі - ТОВ «Продесс», відповідач) про стягнення 30 607,37 грн, з яких 24 918,06 грн основного боргу, 1 154,39 грн інфляційних втрат, 369,77 грн 3% річних та 4 165,15 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №119 від 01.05.2018 щодо своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19 позов задоволено частково, закрито провадження в частині стягнення 7 183,34 грн основної заборгованості, стягнуто з ТОВ «Продесс» на користь ТОВ «С.К.С.» 13 640,40 грн основного боргу, 1 154,39 грн втрат від інфляції, 326,59 грн 3% річних та 1 240,12 грн судового збору, у задоволенні позову в частині стягнення 4 094,32 грн основного боргу, 41,18 грн 3% річних та 4 165,15 грн пені відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що частина основного боргу була оплачена відповідачем після звернення з позовом до суду, а тому провадження у цій частині підлягає закриттю; в іншій частині позову вимоги є частково обґрунтованими, оскільки відповідачем не надано доказів оплати поставленого товару в повному обсязі, однак, при поданні позову позивач не врахував оплати товару, проведеної до звернення до суду з позовом, а також прийняття відповідачем товару за накладною №KS000264442 від 08.06.2018 з урахуванням акта невідповідності від 08.06.2018; в укладеному сторонами договорі не встановлено відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання з оплати товару, не визначено конкретний її розмір, що підлягає нарахуванню від суми простроченого зобов`язання, у зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення пені у максимальному розмірі, який дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, є безпідставними.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Продесс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач стверджує, що за договором поставки №119 від 01.05.2018 було поставлено товар на суму, що є більшою за вказану позивачем та встановлену в оскаржуваному рішенні, разом з тим, судом не було враховано, що відповідач здійснив оплату товару, у тому числі шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 поновлено ТОВ «Продесс» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її до розгляду на 21.08.2019, встановлено ТОВ «С.К.С.» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що лист про зміну призначення платежів у платіжних дорученнях та заяву про зарахування зустрічних вимог було направлено відповідачем на адресу позивача після прийняття судом оскаржуваного рішення; лист про зміну призначення платежу є способом узгодження між суб`єктами господарювання своїх господарських відносин, які стосуються зарахування коштів за тим чи іншим договором, а не підставою для припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; відсутні підстави для врахування коштів, сплачених за іншим договором, який не є предметом розгляду цієї справи.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

21.08.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвалене у справі №911/345/19 рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 має бути залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.05.2018 між ТОВ «С.К.С.» (у тексті договору - постачальник) та ТОВ «Продесс» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки №119 (далі - договір, а.с.62-65, т.1), який було підписано сторонами з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей (а.с.66-68, т. 1).

За умовами п. 1.1 договору постачальник зобов`язався в порядку та строки, встановлені договором, передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах договору товар.

Відповідно до п. 4.1 договору поставка товару здійснюється тільки за наявності додатків №1 та №2, затверджених та скріплених печатками сторін та підписаними уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п. 5.1 договору постачальник постачає товар за ціною, яка визначається в «Протоколі узгодження» (Додаткок №2) та вказується в накладних за одну одиницю.

Розрахунок здійснюється за кожну поставлену партію товару після підписання видаткової накладної, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в строк, передбачений Додатком №1 до даного договору (п. 6.1 договору).

У відповідності до п. 9.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018.

У додатку №1 до договору встановлено, що покупець оплачує товари з відстрочкою платежу - 45 календарних днів за кожну партію з моменту прийняття товару, за умови, що постачальник вчасно надасть належним чином оформлені податкові та товарні накладні.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що на виконання умов договору ТОВ «С.К.С.» поставило ТОВ «Продесс» товар на загальну суму 24 918,06 грн, проте, відповідач за отриманий товар не розрахувався, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Посилаючись на те, що у досудовому порядку сторонами не було врегульовано даний спір, зазначену заборгованість відповідач добровільно не погасив, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ТОВ «Продесс» основного боргу, а також нарахованих на нього інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ТОВ «С.К.С.» та ТОВ «Продесс» договору поставки №119 від 01.05.2018 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару позивачем було надано суду товарно-транспортні накладні за період з 24.05.2018 по 13.07.2018 на загальну суму 24 918,06 грн (а.с.70-76, 78-88, т. 1).

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, за вказаний період згідно із зазначеними накладними позивачем поставлено відповідачеві товар на загальну суму 24 823,74 грн, оскільки за накладною від 08.06.2018 №KS000264442 (а.с.76, т. 1) товар переданий на суму меншу, ніж у ній вказано, що підтверджується актом невідповідності на суму 94,32 грн (а.с.77, т. 1).

Вищезазначені товарно-транспортні накладні підписані уповноваженими особами обох сторін, що останніми не заперечується, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві на виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Пунктом 1 додатку 1 до договору сторони погодили, що покупець оплачує товари з відстрочкою платежу - 45 календарних днів за кожну партію з моменту прийняття товару, за умови, що постачальник вчасно надасть належним чином оформлені податкові та товарні накладні.

Заперечень відповідача щодо невиконання або неналежного виконання позивачем умов договору, у тому числі щодо вчасного надання належним чином оформлених податкових та товарних накладних, матеріали справи не містять.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, з урахуванням умов договору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно настання строку для проведення відповідачем кінцевого розрахунку за поставлений позивачем згідно наявних в матеріалах справи товарно-транспортних накладних товар, в межах даного правочину.

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення з нього 20 219,22 грн основного боргу, вказуючи на те, що поставлений позивачем товар було ним оплачено у період з 27.06.2018 по 18.03.2019 на суму 35 502,60 грн, на підтвердження чого надав відповідні платіжні доручення (а.с.118-133, т. 1).

Дослідивши наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні та надані відповідачем платіжні доручення, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вказаного клопотання відповідача, встановивши наступні обставини.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 01.02.2019, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 24 918,06 грн.

За договором поставки №119 від 01.05.2018, вимоги за яким є предметом розгляду, відповідачем у період з 03.10.2018 по 18.03.2019, як вбачається з призначення платежу відповідних платіжних доручень, здійснено оплату товару на суму 11 183,34 грн.

При цьому, інші оплати на суму 24 319,26 грн, докази здійснення яких відповідачем додано до вищевказаного клопотання, проведені ним з посиланням у призначенні платежу платіжних доручень на оплату за іншим договором - №100 від 01.02.2018, вимоги за яким у даній справі не заявлялись.

Після подання позовної заяви, а саме, у період з 11.02.2019 по 18.03.2019 відповідачем сплачено позивачеві за договором поставки №119 від 01.05.2018 заборгованість у сумі 7 183,34 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до звернення позивача з позовом до суду, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі саме у сумі 7 183,34 грн основного боргу, оскільки такий сплачений після звернення до суду з позовом.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки при поданні позову позивач не врахував 4 000,00 грн оплати товару, яка проведена до звернення до суду з позовом, а також прийняття товару за накладною від 08.06.2018 №KS000264442 відповідачем не у повному обсязі (-94,32 грн), то вимоги про стягнення з відповідача 17 734,72 грн основного боргу, за якими провадження у даній справі не закрито, є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 13 640,40 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення 4 094,32 грн (часткової оплати у розмірі 4 000,00 грн та неприйнятого товару на суму 94,32грн) основного боргу задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції тих обставин, що за договором поставки №119 від 01.05.2018 було поставлено товар на суму, що є більшою за вказану позивачем у позовній заяві, а також здійснені відповідачем оплати, у тому числі шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі вказаної норми можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, товарно-транспортні накладні, на які посилається відповідач як на такі, що не враховані судом першої інстанції, а також Акт звіряння №7218 від 05.04.2019, договір про надання послуг №64 від 01.06.2018 та акти про надання послуг до вказаного договору не було надано відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом, а додано лише до апеляційної скарги, в якій не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з об`єктивних причин, у зв`язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з оплати поставленого товару за договором поставки №119 від 01.05.2018 саме на підставі наданих ним товарно-транспортних накладних, які і були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також суд апеляційної інстанції не приймає як додаткові докази додані відповідачем до апеляційної скарги копії Акту звіряння №9858 від 09.05.2019, Акту звіряння від 21.05.2019 по договору про надання послуг №64 від 01.06.2018, листа про зміну призначення платежів від 23.05.2019, листа про припинення зобов`язання зарахуванням від 23.05.2019, з огляду на те, що такі документи були створені після прийняття рішення у справі, а в силу приписів ст. 269 ГПК України, обставини, яких не існувало на момент розгляду справи місцевим господарським судом не можуть бути предметом апеляційного розгляду, а тому і докази, на підтвердження таких обставин не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості додаткових.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк оплати відповідно до даного договору настав, доказів повної оплати поставленого за спірними товарно-транспортними накладними товару відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню частково в розмірі 13 640,40 грн.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 165,15 грн за загальний період з 09.07.2018 по 21.01.2019.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 8.1 договору сторонами визначено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за таким договором сторони несуть відповідальність у відповідності до чинного законодавства України.

Однак, у договорі сторонами не було визначено певної відповідальності за порушення зобов`язання з оплати поставленого товару.

При цьому, норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які також посилається у позові позивач, не встановлюють такого розміру, а лише обмежують розмір неустойки, яка встановлюється за домовленість сторін, на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вказаний Закон не визначає конкретного розміру пені, що нараховується, а лише обмежує її максимальний розмір подвійною обліковою ставкою НБУ.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Однак, вказана норма також не є такою нормою, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені.

Відповідні висновки щодо застосування ч. 6 ст.231 ГК України, ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» викладені Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі №904/5922/17 та, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, мають бути враховані при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що в укладеному сторонами договорі не встановлено відповідальності у вигляді пені, не визначено конкретний її розмір, що підлягає нарахуванню від суми простроченого зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо стягнення пені у максимальному розмірі, який дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ, є безпідставними, а відтак, у задоволенні позову в частині стягнення пені у розмірі 4 165,15 грн необхідно відмовити.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 369,77 грн 3% річних за загальний період 09.07.2018 по 21.01.2019 та 1 154,39 грн втрат від інфляції за загальний період липень 2018 року - грудень 2018 року.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції за заявлений позивачем період прострочення, враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати товару на суму 4 000,00 грн, а саме, оплату 03.10.2018 на 2 000,00 грн та 27.11.2018 на 2 000,00 грн, а також фактичну поставку товару 08.06.2018 не на суму 428,40 грн як вказано у розрахунку позивача, а на суму 334,08 грн (з урахуванням акту невідповідності на суму 94,32 грн), місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 154,39 грн інфляційних втрат та 326,59грн 3% річних. В частині вимог про стягнення з відповідача 41,18 грн 3% річних необхідно відмовити.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково, а саме, стягнення з ТОВ «Продесс» на користь ТОВ «С.К.С.» 13 640,40 грн основного боргу, 1 154,39 грн втрат від інфляції, 326,59 грн 3% річних, а також закриття провадження у справі в частині стягнення 7 183,34 грн основного боргу, відмови у задоволенні позову в частині стягнення 4 094,32 грн основного боргу, 41,18 грн 3% річних та 4 165,15 грн пені.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ «Продесс» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253, 254, 269, 270, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Продесс» на рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2019 у справі №911/345/19.

4. Матеріали справи №911/345/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.08.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська