СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2019 р. Справа № 922/223/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Геза Т.Д., суддя Мартюхіна Н.О.

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - Ігнатенко О.О. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 03.06.2015 №1723, договір про надання правничої допомоги від 12.09.2018, ордер від 12.09.2018 №000084)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2", м. Харків, (вх.№ 1689)

на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2019

у справі №922/223/19, ухвалене суддею Чистяковою І.О. в приміщенні господарського суду Харківської області 17.04.2019 о 16:08 (повний текст рішення складено та підписано 02.05.2019),

за позовом Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", м. Київ,

про стягнення 2538355,08 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" (відповідач) якою просило стягнути з останнього штраф у розмірі 2 501 654,85 грн, пеню у розмірі 36 700,23 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 38 075,34 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.04.2019 по справі №922/223/19 відмовлено в задоволенні позову повністю. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 38075,33 грн. покладено на Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2".

Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2019 у справі №922/223/19, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, скаржником зазначено наступне:

- сторонами у договорі було встановлено зобов`язання постачальника поставити товар на суму 2 985 806,40 грн. та встановлено строк - протягом 2017 року, що не було виконано відповідачем та свідчить про односторонню відмову від виконання зобов`язання, що є прямим порушенням зобов`язального права.

- місцевий господарський суд помилково дійшов висновку, що направлення заявок в електронній формі на електронну адресу відповідача, яка не зазначена у договорі не є доказом існування такої заявки, а сама форма заявки в електронному вигляді не відповідає умовам договору. Так, у постанові Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №914/2505/17 суд дійшов наступного висновку: «Обмін інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів вже давно став частиною ділових звичаїв України», а також «…здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання та визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України»;

- судом не було враховано, що направлені електронні листи отримувалися позивачем, що підтверджується відповідними електронними листами з тієї ж адреси ІНФОРМАЦІЯ_2, у тому числі і листом відповідача вих. №12 від 21.09.2017, в якому відповідач повідомив про отримання листа-заявки позивача вих. №299 від 20.09.2017, та повідомляє про відсутність на складі замовленої партії товару і просить змінити замовлення на інший товар;

- судом також помилково не взято до уваги доводи позивача, підтверджені відповідними доказами, що електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_2, на яку дублювалися заявки, належить позивачу та неодноразово використовувалися ним як контактна електронна пошта на сайті prozorro.gov.ua в якості учасника процедур закупівель.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2019, сформовано колегію суддів у складі: Лакіза В.В. - головуючий суддя, судді Шевель О.В., Геза Т.Д.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.06.2019, зокрема: відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" на рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2019у справі №922/223/19; призначено справу №922/223/19 до розгляду на "04" липня 2019 р. о 10:45 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі судових засідань № 105.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.07.2019 відкладено розгляд справи на "30" липня 2019 р. о 14:15 год.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2019 у зв`язку із перебуванням судді Шевель О.В. у відпустці, сформовано колегію суддів у складі: Лакіза В.В. - головуючий суддя, судді Мартюхіна Н.О., Геза Т.Д.

Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 оголошено перерву до 14.08.2019 о 15:00 год.

Протокольною ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.08.2019 оголошено перерву до 27.08.2019 о 15:00 год.

Позивач в судове засідання 27.08.2019 не з`явився. В процесі розгляду апеляційної скарги наполягав на її задоволенні, вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Від позивача 27.08.2019 надійшло клопотання про відкладення справи, яке мотивовано тим, що представник Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" Мухіна А.І. перебуває за сімейними обставинами за межами міста Харкова до 10.09.2019, а також у зв`язку із відсутністю можливості забезпечити присутність іншого представника.

Розглянувши вищевказане клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо залишення його без задоволення зважаючи на відсутність документального підтвердження зазначених у клопотанні обставин, можливістю представництва інтересів позивача безпосередньо керівником підприємства, а також недопустимістю затягування судового процесу в світлі положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, Комунальним підприємством "Тролейбусне депо №2" було надано заяву, якою останній просив оглянути докази в місцях їх збереження в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

Розглянувши вищевказану заяву про огляд доказів в мережі інтернет, судова колегія апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до ч.1 ст. 267 Господарського процесуального кодексу України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: 1) з`ясовує питання про склад учасників судового процесу; 2) визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; 3) з`ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; 4) з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; 5) вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; 6) за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; 7) за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; 8) вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.

Вищевказані положення Господарського процесуального кодексу України свідчать, що право подання заяв та клопотань на стадії апеляційного провадження можливе під час підготовки справи до апеляційного розгляду.

Згідно ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, апеляційний господарський суд перейшов до розгляду справи по суті ще 04.07.2019, про що свідчить відповідний протокол судового засідання, а вищевказане клопотання було заявлено 27.08.2019, тобто після закінчення процесуального строку для його подання, що є підставою для залишення останнього без розгляду.

Що стосується наданого позивачем клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: копій видаткових та товарно-транспортних накладних від 27.07.2017, від 04.10.2017, платіжних доручень та оборотно-сальдової відомості по рахунку, вказане клопотання підлягає задоволенню з метою повного та всебічного розгляду справи, а також зважаючи на те, що позивач посилався на існування вказаних доказів у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні 27.08.2019 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду законним та таким, що підлягає залишенню без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

В процесі розгляду апеляційної скарги відповідач надав письмові пояснення, якими зазначив, що ОСОБА_1 ніколи не працювала та ніколи не подавала заяви щодо прийняття її на роботу до ТОВ "Інтершина УА". Крім того, зазначив, що електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 не належить відповідачу, оскільки офіційними електронними адресами Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" є: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі", КП "Тролейбусне депо №2" (далі - замовник) було проведено тендерну процедуру закупівлі, за результатами якої з переможцем процедури закупівлі - ТОВ "Інтершина УА" (далі - постачальник) було укладено договір № 1-29-17 від 29.05.2017 року на постачання товарів код 34350000-5 СРV за ДК 021:2015 - Шини для транспортних засобів великої та малої тоннажності (пневматичні шини) далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов`язується надати замовнику товар: код 34350000-5 СРV за ДК 021:2015 - Шини для транспортних засобів великої та малої тоннажності (пневматичні шини), в порядку і на умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується вчасно прийняти і оплатити такий товар.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що кількість, ціна і асортимент товару визначаються специфікацією № 1, яка є складовою і невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 1.2.1. договору, кількість товару - зазначається виходячи із фактичних потреб замовника в межах запланованої ціни договору.

Відповідно до пункту 2.9. договору, у разі невідповідності якості товару умовам даного договору замовник має право відмовитися від прийняття і оплати такого товару, а якщо товар вже оплачений замовником - вимагати повернення сплаченої суми від постачальника та відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 3.1. договору, ціна договору становить 2 985 806,40 грн., у тому числі ПДВ 20%.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що сума цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін, або у випадках, передбачених договором.

Умови поставки товару врегульовані Розділом 5 "Поставка товару".

Так, відповідно до п. 5.1. договору, поставка товару здійснюється протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання заявки замовника на конкретну партію товару. Постачальник, за погодженням із замовником, має право на дострокове постачання товару.

Пунктом 5.3. договору встановлено місце поставки; вул. Ньютона, 5, Харківська область, м. Харків, Комінтернівський район, 61105.

Датою поставки товару, згідно п. 5.4. договору, вважається дата доставки товару в місце, зазначене в п. 5.3 договору, що засвідчується підписаною накладною на товар уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до підпункту. 6.3.1. пункту 6.3. договору, постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Розділом 7 Договору № 1-29-17 від 29.05.2017 року встановлено відповідальність сторін.

Так, відповідно до п. 7.1. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та Договором.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що при порушенні строків поставки або при відмові від постачання Товару Постачальник сплачує на користь Замовника штраф у розмірі 5% від вартості непоставлених Товарів за кожен день прострочення поставки товару.

Пунктом 7.3. Договору встановлено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по цьому Договору, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5 % від загальної вартості продукції за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє на період, за який нараховується пеня.

Пунктом 7.4. Договору встановлено, що сторона, що порушила господарське зобов`язання, визначене цим Договором та/або чинним законодавством України, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням Стороні, чиї права або законні інтереси було порушено, незалежно від вжиття іншою Стороною будь-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшення збитків, окрім випадків коли остання своїм винним (умисним або необережним ) діянням (дією чи бездіяльністю) сприяла настанню або збільшенню збитків.

Позивач зазначає, що направляв на адресу відповідача заявки на постачання товару: вих. №291 від 12.09.2017р. (про поставку партію шин типу 275/70R22,5 у кількості 60 штук); вих. №299 від 20.09.2017р. (про поставку товару партію шин типу 275/70R22,5 у кількості 60 штук, та типу 11R22,5 у кількості 60 штук); вих.№433 від 23.11.2017р. (про поставку товару партію шин типу 275/70R22,5 у кількості 30 штук, та типу 12.00 R22,5 у кількості 30 штук), що направлені на адресу відповідача за допомогою електронної пошти.

На думку позивача, відповідач умови договору виконав частково, та поставив товар на суму 818 596,80 грн., з яких товар на суму 570 780,00 грн. було поставлено з порушенням строків поставки.

Не погодившись із фактом неналежного виконання постачальником взятих на себе зобов`язань, Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" звернулось до місцевого господарського суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" якою просив стягнути штраф у розмірі 2 501 654,85 грн та пеню у розмірі 36 700,23 грн.

Як вже зазначалось вище, рішенням господарського суду Харківської області від 17.04.2019 по справі №922/223/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" про стягнення штрафу у розмірі 2 501 654,85 грн та пені у розмірі 36 700,23 грн.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Оцінивши зміст даного договору з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у власність у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст.216- 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6. ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже зазначалось вище, п.5.1 Договору встановлено, що поставка товару здійснюється протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання заявки замовника на конкретну партію товару. Постачальник, за погодженням із замовником, має право на дострокове постачання товару.

В свою чергу, пунктом 5.2. Договору сторони дійшли згоди здійснити поставку протягом 2017 року з дати укладання договору.

Вищевказані положення укладеного між сторонами правочину свідчать, що незважаючи на той факт, що поставка товару повинна була бути здійснена Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" до кінця 2017 року, поставка продукції здійснюється на підставі направленої замовником заявки на конкретну партію товару.

Отже, обов`язок постачальника здійснити поставку товару виникає саме після отримання останнім відповідної заявки на конкретну партію товару, що прямо передбачено п.5.1 Договору.

Як зазначив позивач, останній направляв на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" наступні заявки на отримання товару: вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р., як в письмовому вигляді, так і шляхом направлення відповідних заявок на електронну пошту відповідача.

В той же час, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які би свідчили про факт направлення письмових заявок вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р. на юридичну або будь-яку іншу адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА".

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як зазначається в частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи опису вкладення в цінний лист або інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.76-77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили, що Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" направляло на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" вищевказані заявки на поставку товару, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позивач не направляв на адресу відповідача саме письмових заявок, обов`язковість яких передбачена п.5.1. Договору.

Що стосується доводів Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" про направлення ним заявок замовника на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" (ІНФОРМАЦІЯ_2), колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 96 ГПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 10 частини першої ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна позначка часу - електронні дані, які пов`язують інші електронні дані з конкретним моментом часу для засвідчення наявності цих електронних даних на цей момент часу.

На підтвердження доводів про направлення ним заявок замовника на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" (ІНФОРМАЦІЯ_2), позивач надав скриншоти з електронної пошти Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" () за 13.09.2017р., 20.09.2017р. та 23.11.2017р.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що надані позивачем роздруківки екрану (скриншоти) з електронної пошти, не містять обов`язкових реквізитів електронних документів, а тому не можуть бути визнані належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 76-79 ГПК України.

Проте, суд першої інстанції не зазначив, яких саме обов`язкових реквізитів не містять надані позивачем електронні докази, що свідчить про неналежну мотивацію вищевказаного висновку суду.

Системний аналіз Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронні довірчі послуги» свідчить, що крім загальних реквізитів документу, передбаченого ДСТУ 4163-2003 (Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів), обов`язковими реквізитами електронного документу, є наявність електронного цифрового підпису та електронної позначки часу.

Як вбачається із доданих до клопотання позивача від 19.02.2019 скриншотів з електронної пошти Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" () за 13.09.2017р., 20.09.2017р. та 23.11.2017р., останні засвідчені електронним цифровим підписом директора підприємства ОСОБА_2 та містять електронну позначку часу, яка свідчить про існування зазначених документів станом на 19.02.2019.

Отже, вищевказані докази мають всі необхідні реквізити, які передбачені діючим законодавством, у зв`язку із чим останні є електронними документами та підлягають дослідженню та оцінці судом під час вирішення спору по суті.

Дослідивши надані позивачем скриншоти з електронної пошти Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" () за 13.09.2017р., 20.09.2017р. та 23.11.2017р., судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що вказані докази свідчать про наявність електронного листування між позивачем та особою, яка використовує електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2.

В той же час, зміст вищевказаних скриншотів на дає можливості встановити, що Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" направило саме відповідачу заявки на постачання товару вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р., оскільки із зазначених доказів вбачається, що на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 було направлено прикріплені PDF файли із назвою «Сканировать».

Жодне посилання в тексті або в темі зазначених вище електронних листів, що Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" направляються заявки на постачання товару вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р., відсутнє.

Зважаючи на вищевикладене, Комунальним підприємством "Тролейбусне депо №2" не доведено належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України факт направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" заявок на постачання товару вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Статтею 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

В той же час, докази одержання відповідачем листів направлених 13.09.2017р., 20.09.2017р. та 23.11.2017р. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку, встановленому ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» в матеріалах справи відсутні, що також свідчить про недоведення позивачем факту отримання заявок відповідачем.

Крім того, апеляційний господарський суд зауважує, що Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" безпідставно здійснювало ведення ділової переписки із ОСОБА_4 (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з питань узгодження поставок продукції за договором №1-29-17 від 29.05.2017 року.

Позивач вважає, що електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_2 є електронною поштою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", зважаючи на наявність в матеріалах справи документів відповідача, розміщених на сайті prozorro.gov.ua, в якій ОСОБА_4 була визначена як контактна особа Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА".

Дослідивши наявні в матеріалах справи копії документів, зокрема: інформаційну довідку №2 від 19.09.2017, довідку №11 від 17.11.2017, апеляційним госпоадсрьким судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" визначило e-mail ІНФОРМАЦІЯ_2, як контактний e-mail ОСОБА_4 .

В свою чергу в копії тендерної пропозиції №1 від 02.11.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" вже використовувався інший e-mail - .

Аналіз вищевказаних документів, розміщених на сайті prozorro.gov.ua свідчить, що як e-mail ІНФОРМАЦІЯ_2 , так і e-mail - використовувався Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" виключно під час проведення торгів з закупівлі шин для транспортних засобів.

В той же час, із офіційного сайту Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" (https://intershyna.ua) вбачається, що відповідачем для листування із ним зазначено наступні електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

Незважаючи на той факт, що сторони під час укладання договору № 1-29-17 від 29.05.2017 не дійшли згоди щодо можливості ведення електронного листування під час його виконання та не визначили відповідних адрес електронної пошти, судова колегія апеляційного господарського суду зазначає про можливість ведення такого листування.

Проте, під час обміну електронними листами позивачу слід було перевірити не тільки належну електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", а і пересвідчитись у веденні переписки саме із працівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", який є відповідальним за організацію поставки товару.

Проте, під час розгляду апеляційної скарги відповідачем було зазначено, що ОСОБА_4 ніколи не була працівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", не відповідала за виконання договірних зобов`язань між контрагентами, а лише здійснювала деякий час підготовку тендерної документації.

В копії тендерної пропозиції №1 від 02.11.2017 прямо зазначено, що ОСОБА_4 є контактною особою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" з питань процедури закупівлі.

Отже, наведені вище обставини свідчать, що Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" здійснювало електронну переписку із особою, яка не була працівником відповідача та ніколи не відповідала за виконання укладених Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" з його контрагентами господарських договорів.

При цьому, Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №2" безпідставно відправляло електронну кореспонденцію на електронну пошту ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка не є офіційною електронною адресою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА", що також свідчить про неотримання відповідачем заявок на постачання товару вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України, які би свідчили про направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" заявок на постачання товару вих. №291 від 12.09.2017р., вих. №299 від 20.09.2017р., вих.№433 від 23.11.2017р., як в письмовій формі, так і в електронній формі, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність обов`язку у відповідача здійснити поставку товару протягом 5 днів від дня складання позивачем вищевказаних заявок.

В свою чергу, відсутність обов`язку у відповідача здійснити поставку товару, свідчить про безпідставність нарахування позивачем штрафних санкцій за несвоєчасну поставку товару відповідачем, у зв`язку із чим позовні вимоги Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" про стягнення штрафу у розмірі 2 501 654,85 грн та пені у розмірі 36 700,23 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо залишення його без задоволення, оскільки позовна давність в силу вимог ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України застосовується лише за наявності порушеного права відповідної особи.

Клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску строку на подання позову та поновлення пропущеного процесуального позивачем строку на подання позовної заяви, також вірно залишено без задоволення судом першої інстанції через безпідставність заявлених позивачем вимог.

Разом з тим, апеляційний господарський суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що надані позивачем роздруківки екрану (скриншоти) з електронної пошти не містять обов`язкових реквізитів електронних документів, з підстав наведених у цій постанові.

В той же час, вищевказаний висновок місцевого господарського суду не призвів до прийняття неправильного рішення, у зв`язку із чим у колегії суддів відсутні підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не надано належної оцінки листу відповідача №12 від 21.09.2017, не можуть бути підставою для скасування рішення суду зважаючи на наступне:

- відповідач в процесі розгляду апеляційної скарги зазначив, що лист №12 від 21.09.2017 ним не складався, не існує в природі, у зв`язку із чим останній не міг бути направлений на адресу позивача. Зазначений довод не був спростований позивачем;

- позивачем не надано ані оригіналу листа №12 від 21.09.2017, ані його засвідченої копії, що є порушенням ч.2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України;

- зміст листа №12 від 21.09.2017 свідчить, що відповідач просить здійснити заміну зазначених у специфікації позицій №1 та №3, у зв`язку із відсутністю даних шин на складах (виробництва Antyre).

В той же час, як вбачається із пояснень сторін та наявної в матеріалах справи видаткової накладної №531 від 04.10.2017, Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтершина УА" 04.10.2017 було здійснено постачання саме шин Antyre, що свідчить про невідповідність змісту листа №12 від 21.09.2017 фактичним обставинам справи, та як наслідок про ненаправлення відповідачем зазначеного листа на адресу позивача.

Інші доводи апелянта були спростовані в даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2019 по справі №922/223/19 підлягає залишенню без змін з підстав, викладених в постанові апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тролейбусне депо №2" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.04.2019 по справі №922/223/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 02.09.2019.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Т.Д. Геза