ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову в задоволенні скарги

02.09.2019м. ДніпроСправа № 904/3798/13

За скаргою: Фізичної особи-підприємця Бойчука Олега Валентиновича

на бездіяльність державного виконавця Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ляшенко Юрія Юрійовича

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроскоп Україна", м. Київ

до Фізичної особи підприємця Бойчука Олега Валентиновича, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ

про стягнення 799 434,24 грн.

Суддя Мілєва І.В.

За участю секретаря судового засідання Михайлова К.С.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача (скаржника): не з`явився;

від ВДВС: не з`явився;

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроскоп Україна" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Бойчука Олега Валентиновича про стягнення заборгованості у розмірі 799 434,24 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням умов договору № 10/26 від 10.04.2013 про надання послуг по перевезенню вантажу.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 по справі № 904/3798/13 (суддя Казарцева В.В.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бойчука Олега Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроскоп Україна" збитки на загальну суму 799 434,24 грн., судовий збір в розмірі 15 989,00 грн.

08.07.2013 на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 було видано наказ.

20.08.2019 відповідач подав до суду скаргу на бездіяльність державного виконавця, в якій зазначив, що на виконанні у Вільногірському МВ ДВС перебувало виконавче провадження № 46316790, відкрите 04.02.2015, на виконання наказу, виданого господарським судом Дніпропетровської області від 08.07.2013 про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Агроскоп Україна» 815 423,24 грн. 19.02.2015 державним виконавцем було винесено постанову про арешт усього належного майна та оголошення заборони його відчуження. Під час здійснення виконавчих дій по даному виконавчому провадженню державним виконавцем було реалізовано належне відповідачу рухоме майно, кошти від реалізації були направлені стягувачу в рахунок відшкодування на його користь заборгованості за зазначеним вище судовим наказом. 22.02.2016 виконавче провадження було завершене Державним виконавцем Вільногірського МВ ДВС Ляшенко Ю.Ю. у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на дату прийняття процесуального рішення), через недостатність коштів, отриманих від реалізації належного відповідачу рухомого майна для задоволення вимог стягувача. Відповідно до листа Вільногірського МВ ДВС, згідно відомостей, які містяться в АСВП, виконавчі провадження відносно відповідача у відділі відсутні та на виконанні не перебувають. У постанові про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець не зазначив про зняття арешту, накладеного на належне відповідачу майно, внаслідок чого усе належне йому майно до теперішнього часу перебуває під арештом. Виконавче провадження відносно відповідача має статус завершеного, а накладений арешт на належне йому нерухоме майно не знято та відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження» його може бути знято лише за рішенням суду. Існування арешту та заборони на відчуження належного відповідачу майна порушує його конституційні права, як власника майна. Таким чином, порушене право, як власника майна підлягає захисту шляхом визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця в частині невнесення відомостей щодо зняття арешту на належне відповідачу майно до постанови про закриття виконавчого провадження та зобов`язання його зняти арешт з майна. На підставі викладеного відповідач просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Вільногірського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ляшенко Юрія Юрійовича, що виразилась у не знятті арешту, накладеного на усе невизначене належне відповідачу рухоме та нерухоме майно у виконавчому провадженні № 46316790 від 02.02.2015 постановою від 19.02.2015, зобов`язати його або іншу посадову особу Вільногірського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області зняти арешт накладений на усе невизначене належне відповідачу рухоме та нерухоме майно у виконавчому провадженні № 46316790 від 02.02.2015, постановою від 19.02.2015.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Дніпропетровської області № 1387 від 20.08.2019 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу матеріалів справи № 904/3798/13, у зв`язку із тим, що суддя Казарцева В.В. не працює у Господарському суді Дніпропетровської області.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 справу № 904/3798/13 передано на розгляд судді Мілєвій Ірині Вікторівні.

Ухвалою суду від 21.08.2019 прийнято скаргу до розгляду та призначено її розгляд у засіданні 02.09.2019.

У судове засідання 02.09.2019 представники позивача, відповідача (скаржника), Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не з`явились, поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали суду) на час розгляду справи до суду не надійшли.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 по справі № 904/3798/13 (суддя Казарцева В.В.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бойчука Олега Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроскоп Україна" збитки на загальну суму 799 434,24 грн., судовий збір в розмірі 15 989,00 грн.

08.07.2013 на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 було видано наказ.

На виконанні у Вільногірському МВ ДВС перебувало виконавче провадження № 46316790, відкрите 04.02.2015, на виконання наказу, виданого господарським судом Дніпропетровської області від 08.07.2013 про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Агроскоп Україна» 815 423,24 грн.

19.02.2015 державним виконавцем було винесено постанову про арешт усього належного майна та оголошення заборони його відчуження.

Під час здійснення виконавчих дій по даному виконавчому провадженню державним виконавцем було реалізовано належне відповідачу рухоме майно, кошти від реалізації були направлені стягувачу в рахунок відшкодування на його користь заборгованості за зазначеним вище судовим наказом.

22.02.2016 виконавче провадження було завершене Державним виконавцем Вільногірського МВ ДВС Ляшенко Ю.Ю. у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на дату прийняття процесуального рішення), через недостатність коштів, отриманих від реалізації належного відповідачу рухомого майна для задоволення вимог стягувача.

Листом № 1649 від 11.03.2019 Вільногірський МВ ДВС повідомив відповідача, що станом на 11.03.2019 на виконанні у відділі по відношенню до Фізичної особи - підприємця Бойчука Олега Валентиновича, як до боржника за виконавчим провадженням, відкритих виконавчих проваджень про стягнення грошових сум на користь стягувачів, не перебуває.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 5,6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015 державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягненн ліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Отже, ст. 30, 47, 48, 49 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені три різні форми завершення виконавчого провадження, в порядку ст. 47, 48 та 49 вказаного закону. Відповідно винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу стягувачу є формою завершення виконавчого провадження, і відповідно виконавче провадження ВП № 46316790 після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 22.02.2016 є завершеним.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015 встановлені наслідки завершення виконавчого провадження. Так, вказаною нормою встановлено, наступне. У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. У разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв`язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

Із присів наведеної статті вбачається, що арешт, накладений на майно боржника, знімається та скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення при винесені державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, тобто тільки при завершенні виконавчого провадження в порядку передбаченому ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після чого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, судом відхиляються доводи скаржника про те, що виконавче провадження є закінченим, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та суперечать нормам законодавства.

Станом на момент винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та станом на теперішній час нормами законодавства не передбачено обов`язку державного виконавця щодо зняття арешту, накладеного на майно боржника, та скасування інші вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення при завершенні виконавчого провадження в разі повернення виконавчого документу стягувачу при невиконанні виконавчих документів у повному обсязі (винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу).

Завершення виконавчого провадження у порядку п. 8 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту та скасування інших заходів примусового виконання, оскільки борг боржником не погашено.

При цьому, Закон України «Про виконавче провадження» не містить жодних положеньіз яких би вбачалося, що державний виконавець при завершенні виконавчого провадження в порядку, визначеному ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний після спливу строків, встановлених статтями 22, 23 цього Закону для повторного пред`явлення повернутого виконавчого документу до виконання, винести постанову про закінчення (закриття) виконавчого провадження, припинити чинність арешту, розшуку майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Норми статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають закінчення виконавчого провадження зі зняттям арешту у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 13.03.2017 № 32/518.

Господарський суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. (ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції).

Наказ суду по справі № 904/3798/13 виданий судом 08.07.2013 зі строком пред`явлення його до виконання протягом 1 року до 09.07.2014.

Суд встановив, що наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2013 у справі № 904/3798/13 був пред`явлений до виконання на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 28.02.2014. Виконавче провадження № 46316790 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/3798/13 від 08.07.2013 було відкрите 04.02.2015.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 28.02.2014 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу із Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо виконавчого провадження № .02.2016 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 8. ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час винесення постанови від 22.02.2016 про повернення виконавчого документа стягувачу) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Тобто після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що строк пред`явлення наказу Господарського суду Дніпропетровської області 904/3798/13 від 08.07.2013 був перерваний в зв`язку з пред`явленням його до виконання. Після переривання строку пред`явлення наказу суду до виконання перебіг строку почався заново з наступного дня після його повернення.

Таким чином, строк для повторного пред`явлення наказу від 08.07.2013 до виконання у справі № 904/3798/13 становив з 23.02.2016 по 23.02.2017.

05.12.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016, згідно з ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до пункту 5 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені Законом від 02.06.2016.

Враховуючи викладене, оскільки строк пред`явлення наказу по справі № 904/3798/13 не закінчився на момент набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016, то цей наказ може бути пред`явлено до виконання протягом трьох років.

Разом з тим, ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної редакції) передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення, а згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Законом України № 475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - «Конвенція») та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони, яка поважає верховенство права, дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справах «Горнсбі проти Греції», «Бурдов проти Росії», «Ясіун`єне проти Литви», «Руйану проти Румунії», «Совтрансавто-Холдинг проти України», «Шмалько проти України»).

Отже, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

Господарський суд зазначає, що скаржником не додано до матеріалів скарги доказів добровільного виконання рішення суду. Отже рішення суду у справі № 904/3798/13 є невиконаним, що суперечить вищевказаним нормам законодавства.

Нормами чинного законодавства України, у тому числі і Закону України «Про виконавче провадження» закріплений принцип обов`язковості судових рішень до виконання і неможливості скасування арешту на майно боржника, у разі невиконання рішення суду, тільки з тієї підстави, що строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання сплинув, оскільки у стягувача є право на поновлення цього строку, а у боржника є обов`язок виконати рішення суду в обов`язковому (як у добровільному, так і у примусовому) порядку.

Суд вважає, що невиконання рішення суду є порушенням норм Конституції України та норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Враховуючи вищевикладене, за відсутності реального виконання рішення суду № 904/3798/13 та наявності чинного та обов`язкового до виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для визнання бездіяльності органу державної виконавчої служби неправомірною та не вбачає підстав для зняття арешту з майна боржника.

Скаржником не доведено протиправності у не здійсненні державним виконавцем дій по зняттю накладеного арешту на майно боржника, оскільки не доведено обов`язку державного виконавця в силу Закону здійснити такі виконавчі дії при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві в порядку Закону України «Про виконавче провадження».

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (ч. 1 ст. 339 Господарського процесуального кодексу України).

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч.3 ст. 343 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Бойчука Олега Валентиновича на бездіяльність державного виконавця Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ляшенко Юрія Юрійовича необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Бойчука Олега Валентиновича на бездіяльність державного виконавця Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ляшенко Юрія Юрійовича - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення - 02.09.2019.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 03.09.2019.

Суддя І.В. Мілєва