РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.08.2019Справа № 910/6033/19

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофсталь»

про стягнення 148 776,38 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофсталь» (надалі - ТОВ «Укрпрофсталь») про стягнення 148 776,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було сплачено передоплату згідно договору №175/13 від 04.03.2019, проте відповідачем належним чином зобов`язання з поставки товару не виконано, в зв`язку з чим позивач просить повернути на його користь вартість недопоставленого товару у розмірі 86 413,99 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 20 566,98 грн., 20% штрафу у розмірі 39 759,36 грн. та 20 % річних у розмірі 2 036,05 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначити строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

Зазначена ухвала вручена відповідачу 10.06.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №850, проте ТОВ «Укрпрофсталь» правом на подання відзиву на позов не скористалось.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Положеннями ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

04.03.2019 між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (покупець) та ТОВ «Укрпрофсталь» (постачальник) був укладений договір №175/13 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в п. 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що покупець здійснює 100% передоплату вартості товару.

Згідно з п. 5.1 Договору поставка товарів здійснюється одноразово протягом 5-ти календарних днів після передоплати.

На виконання умов Договору, відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру №УК-0000881 від 20.02.2019 на суму 198 796,80 грн., яка повністю була сплачена ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується платіжним дорученням №4608 від 06.03.2019.

ТОВ «Укрпрофсталь» поставлено ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» товари на суму 112 382,81 грн., що підтверджується видатковою накладною № УК-0000202 від 14.03.2019.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання з поставки товарів за Договором, у зв`язку з чим позивач вказує на обов`язок відповідача повернути частину вартості оплаченого, але не поставленого товару розмірі 86 413,99 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру №УК-0000881 від 20.02.2019 на суму 198 796,80 грн., яка повністю була сплачена ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується платіжним дорученням №4608 від 06.03.2019..

В свою чергу, ТОВ «Укрпрофсталь» була здійснена поставка товарів на суму 112 382,81 грн., що підтверджується видатковою накладною № УК-0000202 від 14.03.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.1 Договору відповідач мав поставити позивачу товари до 11.03.2019 на суму 198 796,80 грн., проте здійснив поставку 14.03.2019 на суму 112 382,81 грн., а відтак прострочив виконання зобов`язання з поставки та не передав товарів на суму 86 413,99 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

26.03.2019 позивач направив відповідачу претензію №18/2342 від 25.03.2019, в якій просив сплатити штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань за Договором та поставити товар на суму 86 413,99 грн.

Згідно частини 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі оплаченого на підставі Договору товару на загальну суму 86 413,99 грн.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, із реалізацією покупцем його права на повернення передоплати за договором, правочин, що витікає з цього договору, припиняється та виникає нове грошове зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду від 25.05.2018 у справі №925/125/14.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження звернення до відповідача з вимогою повернути позивачу передоплату у розмірі 86 413,99 грн., а відтак грошове зобов`язання по поверненню такої передоплати не виникло та відповідно і строк його виконання не настав.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в даному випадку позивач, пред`явивши відповідачу претензію №18/2342 від 25.03.2019, лише скористався правом вимагати передання оплаченого товару, оскільки вимоги повернути суму недопоставленого товару претензія позивача не містить.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак, суд доходить висновку про те, що позивачем відповідачу вимога про повернення суми попередньої оплати у розмірі 86 413,99 грн. не заявлялась, а тому строк виконання грошового зобов`язання з повернення такої суми не настав.

Відповідно до приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом обраного позивачем способу захисту права або інтересу є його доведення останнім факту порушення такого права чи інтересу.

В той же час, судом встановлено, що на момент розгляду справи по суті строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у розмірі 86 413,99 грн. не настав, а відтак підстав вважати наявним порушене право позивача щодо отримання такої суми відсутні.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 86 413,99 грн. є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 20 566,98 грн., 20% штрафу у розмірі 39 759,36 грн. та 20% річних у розмірі 2 036,05 грн. за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару за загальний період з 12.03.2019 по 26.04.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку з поставки товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суд відзначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

При цьому, суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі затримки поставки товару у строки, передбачені цим договором, покупець має право на стягнення з постачальника штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару та пені у розмірі 0,5 відсотка від вартості непоставленого (несвоєчасно поставленого) товару за кожен день прострочення.

Виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення строків поставки товару пені та штрафу, спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарські санкції, зокрема, пеня, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов`язань, не тільки за невиконання грошового зобов`язання, а відтак суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 20 566,98 грн. та 20% штрафу у розмірі 39 759,36 грн.

Як на підставу для стягнення 20% річних позивач посилається на п. 7.5 Договору, відповідно до якого у разі порушення постачальником строків поставки товару, передбачених цим договором, за який покупцем внесена повна або часткова попередня оплата, постачальник за користування грошовими коштами покупця зобовязаний сплатити 20% річних від суми грошових коштів, сплачених покупцем за період від дня оплати і до дня фактичної поставки товару, чи дня повернення грошоівих коштів.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, позивачем заявлено 20% річних за користування чужими грошовими коштами, що є правомірним з огляду на встановлений факт непоставки оплаченого товару.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 20% річних за користування грошовими коштами позивача у розмірі 2 036,05 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Укрпрофсталь» на користь ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» пені у розмірі 20 566,98 грн., 20% штрафу у розмірі 39 759,36 грн. та 20% річних у розмірі 2 036,05 грн. В задоволенні інших позовних вимог (основний борг у розмірі 86 413,99 грн.) необхідно відмовити з викладених обставин.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофсталь» (01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал/Івана Франка, будинок 11/1; ідентифікаційний код 41151399) на користь Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (52210, Дніпропетровська обл., м. Жовті Води, вул. Горького, будинок 2; ідентифікаційний код 14309787) пеню у розмірі 20 566 (двадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн. 98 коп., 20 % штрафу у розмірі 39 759 (тридцять дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 36 коп., 20% річних у розмірі 2 036 (дві тисячі тридцять шість) грн. 05 коп. та судовий збір у розмірі 935 (дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 44 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий