ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ухвала

"21" серпня 2019 р. м. Ужгород Справа № 11/101

Суддя господарського суду О.Ф. Ремецькі

розглянувши заяву Воловецької районної ради, смт. Воловець про визнання наказу Господарського суду Закарпатської області від 19.07.2019 у справі №11/101 таким, що не підлягає виконанню, зупинення виконання наказу суду

у справі №11/101

За позовом фізичної особи - підприємця Олашина Василя Степановича , м. Ужгород

до відповідача Воловецької районної ради, смт. Воловець

про стягнення 161586 грн.

Представники сторін:

від заявника (боржника) - Волошин Л.Я., адвокат (ордер ЗР № 48832 від 06.12.18)

від стягувача- Биркович О.І. (дов. від 02.07.2018)

від стягувача - Олашин В.С. фізична особа - підприємець

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2010 затверджено мирову угоду між сторонами.

У зв`язку з невиконанням сторонами умов мирової угоди, відсутністю в процесуальному документі про її затвердження визначених законом реквізитів виконавчого документу, судом, з урахуванням висновків постанови Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2018 у даній справі 19.07.2019 видано відповідний наказ.

Заявник звернувся до суду з заявою про визнання наказу суду від 19.07.2019 таким, що не підлягає виконанню мотивуючи тим, що мирова угода є виконавчим документом, а відтак, видача наказу суду на виконання такого процесуального документу свідчить про наявність інших обставин, визначених ст. 328 ГПК України, оскільки його видано помилково. Також просить суд до завершення розгляду заяви зупинити стягнення за відповідним наказом суду.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким, зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Частина 2 статті 328 Господарського процесуального кодексу України містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У якості підстави для визнання наказу такими, що не підлягає виконанню, заявник посилається на те, що ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, а відтак, наказу суду про примусове виконання ухвали суду видано помилково. На підставі викладеного, Боржник стверджує, що наказ Господарського суду Закарпатської області від 19.07.2019 у справі №11/101 вважається таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.08.2019 заяву Боржника призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.08.2019.

Стягувач на дату судового засідання подав заперечення по суті заяви Боржника. У даному запереченні, посилаючись на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18 вересня 2018 року в справі №11/101, стверджує, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2010 року у справі №11/101, якою затверджено мирову угоду, підлягає обов`язковому виконанню, а порушене право ФОП Олашина В.С. на отримання коштів, підлягає захисту. Просить суд залишити без задоволення заяву боржника Воловецької районної ради.

Представник боржника у поданому суду письмовому поясненні просить суд взяти до уваги те, що відповідна ухвала суду від 10.03.2010 у справі є виконавчим документом, у зв`язку з чим неможливим є видача наказу для її примусового виконання. При цьому, вказує на існування між сторонами протягом часу примусового виконання мирової угоди відповідних судових спорів, у тому числі, і позову про примусове виконання умов мирової угоди, за результатами яких у задоволенні вимог стягувача було відмовлено.

Згідно із ч. 4 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як встановлено судом, Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2010 у справі №11/101 затверджено мирову угоду, за умовами якої Воловецька районна рада зобов`язалась сплатити фізичній особі-підприємцю Олашин Василю Степановичу (далі- ФОП Олашин В.С) 155327,00 грн. боргу до 1 квітня 2010 року та відшкодувати судові витрати, а саме: 1615,00 грн. державного мита, 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 7675,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката, а ФОП Олашин В .С. відмовився від стягнення інфляційних витрат, трьох відсотків річних, а також частково (в розмірі 50%) відмовився від відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу адвоката по даному процесу в сумі 7675,00 грн.

Відповідно до ст.115 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення ухвали про затвердження мирової угоди) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.2 ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинного на момент затвердження мирової угоди) примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: зокрема, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що стягувач пред`явив ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 10 березня 2010 року у справі №11/101 до виконання в червні 2010 року, проте, така ухвала не була виконана та 29 грудня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (п.11 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження»), оскільки виконати рішення без участі боржника неможливо, а виконавчий документ - повернено до суду, що його видав.

Зважаючи на наведені вище обставини, ФОП Олашин В.С. звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Воловецької районної ради про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення з відповідача 169 798,59 грн. боргу та 4 954,59 грн. - 3% річних.

Так, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08 серпня 2012 року у справі №5008/650/2012 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з Воловецької районної ради на користь ФОП Олашина В.С. 164 853 грн. по укладеній мировій угоді (в тому числі 155 327 грн. борг та 9 526 грн. у відшкодування судових витрат), частково суму 3% річних - 4 659,81 грн. та 1 560 грн. - у часткове відшкодування сплаченого судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17 січня 2013 року у справі №5008/650/2012 рішення Господарського суду Закарпатської області від 08 серпня 2012 року скасовано в частині задоволення позову. Прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 4 659,81 грн. - 3% річних. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 164 853 грн. - припинено. В решті рішення залишене без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 23 травня 2013 року у справі №5008/650/2012 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17 січня 2013 року залишено без змін.

В подальшому ФОП Олашин В.С звернувся до Господарського суду Закарпатської області з заявою про зміну порядку виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 10.03.2010 року у справі №11/101 в частині зобов`язання Воловецької районної ради сплатити на користь фізичної особи-підприємця Олашина В.С . суми 164853,00 грн. з добровільного на примусовий та видачу судового наказу.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11 березня 2016 року у справі №11/101 (яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26 травня 2016 року) відмовлено в задоволенні заяви ФОП Олашина В.С. про зміну порядку виконання мирової угоди у справі №11/101. Судові рішення мотивовані тим, що зміна порядку виконання виконавчого документа можлива лише в межах строку для пред`явлення такого документа до виконання.

Вищенаведене свідчить про те, що стягувачем з метою захисту порушеного права на отримання відповідних грошових коштів від боржника вжито всіх визначених законом заходів, які у свою чергу не призвели до очікуваного результату.

При цьому, за висновком суддів Львівського апеляційного господарського суду викладених у постанові від 18.09.2018 у справі №11/101 вбачається, що ухвала суду від 10.03.2010 не є виконавчим документом, оскільки не містить визначених Законом України «Про виконавче провадження» реквізитів щодо строку пред`явлення її до виконання.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на час складання відповідної ухвали суду про затвердження мирової угоди від 10.03.2010 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 21) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 3) в інших передбачених законом випадках.

Згідно статті 19 цього ж Закону, у виконавчому документі повинні бути зазначені, у тому числі, дата набрання чинності рішенням та строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Натомість, ухвала Господарського суду Закарпатської області від 10.03.2010 у справі №11/101 таких реквізитів не містить. Відтак, за недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У силу ст. 124 Конституції України та ст.ст. 18, 326 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" № 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому, суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Стаття 6 Конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Право на виконання судового рішення є невід`ємною гарантією відновлення порушеного права позивача та складовою судового захисту його прав.

Відтак, суд констатує, що ухвала Господарського суду Закарпатської області від 10 березня 2010 року у справі №11/101, якою затверджено мирову угоду, повинна бути виконана.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що твердження Заявника, є помилковими, а заява про визнання наказу Господарського суду Закарпатської області від 19.07.2019 у справі №11/101 такою, що не підлягає виконанню, необґрунтованою та безпідставною. З огляду на наведене, вимога боржника про зупинення стягнення за наказом суду від 19.07.2019 у справі №11/101 також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 240, 328 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ

1. Відмовити в задоволенні заяви Воловецької районної ради, про визнання наказу Господарського суду Закарпатської області від 19.07.2019 у справі №11/101 таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Ухвала підписана 28.08.2018 та оскарженню не підлягає.

Суддя Ремецькі О.Ф.