РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.08.2019Справа № 910/7988/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про стягнення 164.211,26 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

19.06.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення 164.211,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір про встановлення сервітуту № БМС-11-Б/756 від 09.11.2015 строком дії до 08.11.2016. Умовами п. 9.2 договору встановлено, що якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік. Враховуючи відсутність повідомлень про закінчення строку дії договору він є пролонгованим до 08.11.2019. Пунктом 4.1.1. договору відповідач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків. Позивачем направлялися на адресу відповідача рахунки та акти надання послуг за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року. У зв`язку з тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасній оплаті, позивачем було направлено останньому вимогу № 062/15/19-391 від 16.02.2018, на яку відповідачем відповіді не надано та кошти не сплачено. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача заборгованість за договором в заявленому розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/7988/19 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Даною ухвалою суду було зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 25.06.2019 було 26.06.2019 направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 620 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01601, м. Київ, вул. Лейпцигзька, 15, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 25.06.2019, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 02.07.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 620, а отже відповідач мав подати відзив на позовну заяву до 17.07.2019.

10.07.2019 від відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що незважаючи на підписання сторонами договір слід вважати недійсним з моменту його підписання оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору як предмет. зазначає, що відповідач одразу після укладення договору відмовився від розміщення будь-якого обладнання на об`єкті розміщення та відповідно відповідачем не був підписаний акт розміщення обладнання на умовах сервітуту як це передбачено пунктом 2.2. договору.

15.07.2019 позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що при укладення договору сторонами було досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору як предмет, яким є право користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності за адресою: м. Київ, вул. Північна, 2-а для розміщення обладнання станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв. телекомунікаційного обладнання та мереж (п.п. 1.1, 1.2 договору, додатки № 1 та № 2 до договору). За умовами п. 2.1 договору встановлення сервітуту для розміщення обладнання розпочинається з моменту укладення договору. акт розміщення обладнання погоджує лише місце розміщення обладнання відповідача на об`єкті розміщення, а не факт встановлення сервітуту - виникнення самого права користування цим об`єктом. Нарахування плати за умовами п. 3.5 договору починається з моменту укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Рішення судом винесено пізніше ніж визначений вказаною нормою строк, у зв`язку з перебуванням судді з 25.07.2019 по 26.08.2019 у відпустці.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.11.2015 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство, позивач) та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (правонаступником якого є ПрАТ «ВФ Україна») (сервітуарій, відповідач) був укладений договір про встановлення сервітуту № БМС-11-Б/756 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, відповідно до п. 1.2 договору, що знаходиться за адресами зазначеними в додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору місцем для розміщення обладнання є адреса: м. Київ, вул. Північна , 2-а.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що об`єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток № 2 до даного договору).

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення умов договору своєчасно оплату встановленого сервітуту за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 164.211,26 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 Цивільного кодексу України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Перевіряючи доводи відповідача, суд виходив з того, що сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Так, відповідно до рішення Київської міської ради № 378/5765 від 14.07.2011 «Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій», КП «Київжитлоспецексплуатація» уповноважено здійснювати моніторінг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Відповідно до припису ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації» суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу України).

З наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Північна, 2-а, для встановлення обладнання відповідача. Отже, у договорі сторони досягли згоди щодо його предмету.

Слід зазначити, що непогодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України може свідчити про неукладеність такого договору, а не про його недійсність.

Згідно з п. 2.1 договору встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у додатку № 1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору.

Відповідно до п. 2.2. договору розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку № 1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору).

Отже, відповідач погодився із тим, що дане право обмеженого користування об`єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення договору сервітуту (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачений п. 2.2 договору.

Суд зазначає, що акт розміщення обладнання, про який вказується у п. 2.2 договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об`єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Крім того, суд враховує, за приписами ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Відповідно до п. 9.3 договору сторони погодили можливість припинення користування об`єктом розміщення, підтвердженням якої є укладений акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 9.1 договору даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 08.11.2016.

У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах (п. 9.2 договору).

Сторонами доказів в підтвердження виявлення небажання продовжувати договірні відносини шляхом визначеним у п. 9.2 договору не подано. Також у матеріалах справи відсутні докази розірвання сторонами договору сервітуту у судовому порядку.

Отже, договір сервітуту є дійсним та обов`язковим для виконання.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку № 1 до даного договору.

Згідно з п. 3.3 договору щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця.

Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в даному договорі.

На момент підписання договору щомісячна плата становить 3.305,04 грн в тому числі ПДВ 550,84 грн.

Відповідно до п. 3.4 договору плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства.

Пунктом 3.10 договору передбачено, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати визначеної у додатку № 1 до даного договору.

З формули розрахунку розміру щомісячної плати, зазначеної в додатку № 1 до договору, вбачається, що розрахунок розміру щомісячної плати прив`язаний до опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Враховуючи зміни розміру вказаної складової формули розрахунку позивач, відповідно, визначав розмір місячної плати за договором: за 2016 рік - 4.055,33 грн, за 2017 рік - 5.164,96 грн, за 2018 рік - 5.979,88 грн.

Матеріали справи свідчать, що на виконання п. 3.3 договору позивач виставляв відповідачу рахунки за договором за період з листопада 2015 року по серпень 2018 року, загалом на суму 164.211,26 грн, а також складав акти надання послуг за вказаний період, які направлялися на адресу відповідача. Відповідач не заперечує факт отримання вказаних рахунків та актів надання послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Пунктом 3.5 договору визначено, що нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до п. 4.1.1 договору сервітуарій зобов`язався своєчасно та в повному обсязі вносити плату за цим договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати.

Проте, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором щодо сплати наданого права користування у визначений договором строк не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка складає 164.211,26 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача 164.211,26 грн боргу.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцигзька, 15, ) на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А, ) 164.211 (сто шістдесят чотири тисячі двісті одинадцять) грн 26 коп. боргу, 2.463 (дві тисячі чотириста шістдесят три) грн 17 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова