ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2019 року м.Дніпро Справа № 904/1366/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В.

судді: Вечірко І.О., Кузнецов В.О.,

секретар судового засідання: Кисельов Є.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Сіренко Ю.Є., ордер серія КВ722066 від 02.07.2019 р., адвокат;

представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДІАМАНТБАНК" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018р., повне рішення складено 30.11.18., з урахуванням ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018р., яка набрала законної сили після її оголошення 06.07.2018р., суддя Петрова В.І., у справі №904/1366/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДІАМАНТБАНК", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Є-ПЕЙ", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором про переказ коштів

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 Публічне акціонерне товариство "ДІАМАНТБАНК" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Є-ПЕЙ" про стягнення заборгованості за операціями з переказу коштів, здійснених клієнтами в рамках договору про переказ коштів, у розмірі 9 770 488,74 грн. та заборгованості зі сплати винагороди ПАТ "ДІАМАНТБАНК" за надані послуги у розмірі 31 252,05 грн. Загальна сума заборгованості становить 9 801 740,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про переказ коштів та несплатою за надані позивачем послуги та винагороди за них. Позивач зазначив, що відповідач підтвердив наявність заборгованості листом та зведеним актом звіряння взаємних розрахунків.

Відповідач позов не визнав, зазначив, що факт переказу коштів документально не підтверджений, позивач не надав ні первинних, ні зведених облікових документів виконання умов договору, відтак заборгованість відповідача не підтверджена належними доказами, а наявний лист відповідача щодо визнання заборгованості згідно ч. 1 ст. 75 ГПК України не звільняє позивача від безумовного доказування. Крім того, в листі, наданого позивачем як доказ визнання відповідачем боргу, не вказаний строк виникнення заборгованості та відсутній її детальний розрахунок, а зазначена у зведеному акті звіряння взаємних розрахунків сума боргу в розмірі 9 770 488,74грн. також не підтверджує його визнання відповідачем, оскільки у зведеному акті звіряння спірна сума боргу виникла з господарських відносин не за одним, а за двома договорами: від 23.08.2016р. та від 30.11.2016р., розмежування між якими позивачем не проведено. Відповідач вважає, що сумніви у достовірності відомостей цього листа внаслідок зазначеного протиріччя мають бути усунені в загальному порядку надання доказів. У зв`язку з цим відповідач вважає обґрунтованими сумніви у достовірності нарахованого позивачем боргу та у відзиві на позовну заяву просив господарський суд прийняти його відмову від визнання боргу на суму 9 770 488,74грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018р. у справі №904/1366/18 на підставі ч. 2 ст. 75 ГПК України прийнято відмову відповідача від раніше визнаних обставин щодо суми заборгованості за договором про переказ коштів №23/08/16 від 23.08.2016р. у розмірі 9 770 488,74грн. Вказана ухвала окремо від рішення суду не оскаржується.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018р. у справі №904/1366/18 в задоволенні позову відмовлено.

Господарський суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за переказ позивачем грошових коштів та не довів заборгованість з несплати винагороди за надані послуги.

Не погодившись з ухвалою та рішенням господарського суду, Публічне акціонерне товариство "ДІАМАНТБАНК" подало апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018р. про прийняття відмови сторони від визнання обставин у справі та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018р. у справі № 904/1366/18, в якій просить ухвалу та рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та обґрунтована наступними доводами:

- щодо оскарження ухвали апелянт зазначив про неможливість прийняття судом відмови відповідача від визнання суми заборгованості, з огляду на те, що в листі №3/10-17 від 03.10.2017 відповідач визнав існування заборгованості у розмірі 9 801 740,79 грн. за договором про переказ коштів №23/08/16 від 23.08.2016р., крім того, між банком та відповідачем підписано зведений акт звіряння взаємних розрахунків станом на 30.09.2017 за договорами №23/08/16 від 23.08.2016 р. та № 30/11/2016 від 30.11.2016 p., відповідно до якого відповідач визнав заборгованість перед банком у розмірі 9 801 740,79 грн;

- сумнів сторони у розмірі визнаного боргу частиною 2 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не передбачений як підстава для прийняття судом відмови від визнання обставин;

- відповідач направив 10.05.2018 відзив на позовну заяву, в якому просив суд прийняти відмову від визнання обставин, з пропуском встановленого ухвалою суду від 19.04.2018 строку для надання відзиву до 02.05.2018, а тому відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд мав вирішити справу за наявними матеріалами;

- оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 234 ГПК України, а саме в описовій частині не зазначено коли і ким була подана заява (клопотання) про відмову від визнання обставин, також не зазначено суть заяви; ухвала не містить мотивів, якими суд керувався при її прийнятті.

- стосовно рішення господарського суду апелянт вважає лист відповідача та зведений акт взаємних розрахунків належними та допустимими доказами у справі, які підтверджують розмір заборгованості 9 770 488,74 грн. та вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати винагороди за надані послуги у розмірі 31 252, 05 грн. не підлягають доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України, оскільки суд не виносив ухвалу про відмову від визнання обставини про заборгованість у такому розмірі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

13.08.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вичерпний перелік ухвал, визначених ч. 1 ст. 255 ГПК України, ухвала про прийняття відмови від визнання обставин у справі окремо від рішення суду не оскаржується, а тому заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ч. 3 ст. 255 ГПК України).

Апелянт включив свої заперечення на ухвалу про прийняття відмови від визнання обставин у справі до змісту апеляційної скарги на рішення господарського суду.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018, якою прийнято відмову відповідача від раніше визнаних обставин у справі стосовно суми заборгованості за договором про переказ коштів №23/08/16 від 23.08.2016 у розмірі 9 770 488,74грн., колегія суддів відхиляє їх з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься лист №3/10-17 від 03.10.2017, в якому, зокрема, відповідач зазначає про наявність кредиторської заборгованості перед позивачем у розмірі 9 801 740,79 грн. за договором №23/08/16 від 23.08.2016, проте, в процесі підготовчого судового засідання відповідач заперечив таку заборгованість як не підтверджену належними доказами (первинними бухгалтерськими документами) та відмовився від визнання цієї обставини, про що зазначив у відзиві на позовну заяву. (а.с. 69-71, т.1)

Відмова відповідача від визнання заборгованості перед позивачем, зазначена у відзиві на позовну заяву, обґрунтована тим, що в основу позовних вимог ліквідатор поклав нічим не підтверджене визнання відповідачем боргу та не довів безспірними доказами порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань. Факт переказу коштів на суму 9 770 488,74грн. не підтверджено жодним допустимим доказом: ні первинними документами бухгалтерського обліку, ні зведеними облікованими документами виконання договору за формою, обумовленою договором.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що винагороду позивач має право отримати лише на підставі актів наданих послуг за формою, затверджених як додаток до договору, які позивач не надав, на їх наявність не вказав, як і не посилався на ухилення відповідача від їх складання та узгодження. Вважає неіснуючою заборгованість по сплаті винагороди позивачу за надані послуги за договором.

Надаючи оцінку відзиву на позовну заяву, в якому відповідач заявив клопотання про відмову від визнання обставин у справі, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 2 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Приймаючи відмову відповідача від раніше визнаних обставин щодо суми заборгованості у розмірі 9 770 488,74 грн. за договором про переказ коштів №23/08/16 від 23.08.2016, суд першої інстанції в ухвалі від 06.07.2018 послався на існування обґрунтованого сумніву в достовірності такої заборгованості.

Обґрунтований сумнів у достовірності цих обставин полягає у тому, що крім посилання позивача на лист та акт в підтвердження заборгованості відповідача інші первинні документи бухгалтерського обліку в підтвердження заборгованості суду не надані, водночас відповідач заперечив існування цієї заборгованості з вищевказаних підстав.

Відтак, у зв`язку із сумнівами у достовірності відомостей, зазначених в листі та акті звіряння, внаслідок протиріччя виникнення суми боргу та враховуючи заперечення відповідача в існуванні заборгованості, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, викладеному в ухвалі від 06.07.2018, якою прийнято відмову відповідача від визнання заборгованості у справі на суму 9 770 488,74 грн.

Зазначення в листі №3/10-17 від 03.10.2017 відповідачем про наявність кредиторської заборгованості перед позивачем у розмірі 9 801 740,79 грн. за договором №23/08/16 від 23.08.2016, не звільняє позивача від доказування підстав заборгованості, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, належними і допустимими доказами в загальному порядку, визначеному ст. ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, правовим наслідком прийняття судом відмови відповідача від визнання обставин у справі є те, що такі обставини доводяться в загальному порядку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та апеляційної інстанції.

23.08.2016р. між Публічним акціонерним товариством "ДІАМАНТБАНК" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Є-ПЕЙ" (партнер) укладено договір про переказ коштів №23/08/16.

За умовами пункту 1.1. договору предметом цього договору є надання банком послуг партнеру з переказу коштів та співробітництво сторін з метою здійснення виплат клієнтам.

Згідно визначених договором термінів, переказ коштів - це рух певної суми грошових коштів з метою їх зарахування на транзитний рахунок в банку; платіж - це визначена сума грошових коштів, що передається клієнтом партнеру (або третім особам) із зобов`язанням останнього перед клієнтом перерахувати відповідну суму грошових коштів банку для оплати послуг та/або здійснення виплати; клієнт - фізична особа, яка передає платіж, та уклала з партнером/третіми особами договір, а також має з банком або контрагентом угоду про отримання послуг, а також має на постійній, періодичній або разовій основі потребу в отриманні виплат та/або в оплаті послуг.

Підпунктом 1.1.1. договору сторони погодили, що партнер здійснює такі дії: приймає платежі від клієнтів; здійснює обробку інформації про прийняті платежі та передає її до банку в порядку, визначеному умовами договору та додатками до нього; здійснює переказ (перерахування) кошів на транзитний рахунок банку по прийнятим платежам на умовах, визначених договором.

Згідно підпункту 1.1.2. договору банк здійснює такі дії: приймає кошти, переказані партнером, та зараховує їх на транзитний рахунок, вказаний у п.3.3.9. договору (далі рахунок, вказаний у п.3.3.9. договору або рахунок); приймає від партнера необхідні інформаційні звіти в порядку та на умовах, визначених договором; проводить виплати на поточні рахунки клієнтів, у тому числі на поточні рахунки, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів; забезпечує передачу інформації згідно правил та регламенту міжнародної платіжної системи для проведення виплат контрагентами на рахунок клієнтів.

За змістом пункту 2.1. договору сторони для виконання умов договору здійснюють інформаційний обмін про прийняті партнером платежі, використовуючи програмний продукт та використовуючи такі дії, але не обмежуючись ними:

- партнер здійснює приймання платежу від клієнта, за умови попереднього отримання від банку інформації, яку банк визначив як достатньо для однозначної ідентифікації клієнта або його платежу в системі банку та/або контрагента, та/або МПС (номер рахунку, ідентифікатор клієнта, сума тощо) (2.1.1.);

- партнер передає банку відомості про кожний прийнятий платіж, додержуючись процедур, передбачених договором (2.1.2);

- партнер відмовляє клієнту в прийманні платежу у випадку, коли банком або/та МПС не надано дозвіл на його прийом (2.1.3.).

Згідно пункту 3.1. договору банк має право, зокрема, на отримання від партнера винагороди за надання послуг, в порядку та у розмірі, визначених у розділі 4 цього договору (3.1.1.); не здійснювати (припинити) виплати клієнтам з транзитного рахунку, вказаного у п.3.3.9. договору, у разі незабезпечення партнером наявності на такому рахунку суми коштів, достатньої для здійснення виплат клієнтам. У разі відсутності/недостатності коштів для здійснення виплат з транзитного рахунку банк інформує партнера про необхідність поповнення транзитного рахунку (3.1.4.); списувати грошові кошти, перераховані партнером на транзитний рахунок, вказаний у п.3.3.9. договору, для здійснення виплат (3.1.5.).

За умовами пункту 3.4. договору партнер бере на себе зобов`язання, зокрема, забезпечувати необхідний залишок коштів на рахунку для проведення виплат на платіжні картки клієнтів у строки та в розмірі відповідно до умов розділу 4 договору, а також своєчасно поновлювати залишок коштів на рахунку в сумі, достатній для здійснення банком виплат на рахунки клієнтів (3.4.4.); перераховувати банку винагороду за надання послуг за цим договором у розмірі та у порядку, передбачених п.4.1.3. договору (3.4.9.).

Пунктом 5.3. договору сторони погодили, що банк здійснює виплати клієнтам виключно в межах суми коштів, розміщеної партнером на рахунку.

Партнер приймає платіж та передає банку відомості про платіж, а банк проводить виплату коштів, додержуючись процедур, передбачених договором (п.п. 4.1.1., 4.1.2. договору).

Відповідно до п.4.10. договору банк виконує списання коштів з рахунку після надходження реєстрів до банку, у порядку, передбаченому договором. Порядок надходження та форма реєстру викладені у Додатку №1.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що партнер забезпечує цілодобове приймання платежів від клієнтів для виплати, з використанням програмно-технічних комплексів різних типів (автомати самообслуговування, прикасові апарати, мобільні пристрої, мережу Інтернет тощо).

Згідно п.4.3. договору кожного банківського дня, до 15:00 години за київським часом, партнер перераховує банку суму коштів, рівну грошовому виразу вартості прийнятих платежів за розрахунковий період.

За умовами підпунктів 4.7., 4.8. договору не пізніше 5 робочих днів місяця, наступного за звітним, партнер складає та передає для підписання банку акт. Банк підписує акт та передає його партнеру протягом 3 робочих днів після отримання. Партнер підписує акт та повертає один його примірник банку протягом 3 робочих днів після отримання.

За змістом п. 5.1., зокрема, партнер надає послуги клієнтам лише в тому випадку, якщо згоден оплатити банку винагороду у розмірі, визначеному у п.4.1.3. договору.

Винагороду партнер зобов`язується сплачувати банку шляхом безготівкового перерахування грошових коштів за реквізитами згідно п.п.5.1.3.1. - 5.1.3.4. договору.

Вважаючи, що у відповідача існує заборгованість за операціями з переказу коштів за договором про переказ коштів у розмірі 9 770 488,74грн. та заборгованість зі сплати винагороди позивачу за надані послуги у розмірі 31 252,05грн., ліквідатор банку звернувся до суду з цим позовом.

В підтвердження позовних вимог позивач надав лист №3/10-17 від 03.10.2017р. і зведений акт звіряння взаємних розрахунків станом на 30.09.2017р., якими, на думку позивача, відповідач визнав свою заборгованість.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції в рішенні виходив з не доведеності позивачем факту надання послуг з переказу коштів та проведення операцій згідно з первинними документами, також суд зазначив, що позивач не надав суду акт наданих послуг, погоджений сторонами згідно умов договору, для визначення суми винагороди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Предметом спору є стягнення заборгованості за операціями з переказу коштів та зі сплати винагороди позивачу за надані послуги за договором про переказ коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

За приписами ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, в позовній заяві позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про переказ коштів №23/08/16 від 23.08.2016 та несплату відповідачем за надані позивачем послуги по здійсненню операцій з переказу коштів та винагороди за такі послуги.

Відповідно до пункту 2.1. договору сторони для виконання умов договору здійснюють інформаційний обмін про прийняті партнером платежі, використовуючи програмний продукт та використовуючи окремі дії.

Партнер приймає платіж та передає банку відомості про платіж, а банк проводить виплату коштів, додержуючись процедур, передбачених договором (п.п. 4.1.1., 4.1.2. договору).

Згідно п.п.4.1.3. договору за надання послуг за цим договором банк отримує винагороду, яка складає 0,15% від суми кожної виплати. Партнер перераховує банку винагороду на підставі узгодженого та підписаного сторонами акту наданих послуг (далі акт, Додаток №2 до договору) протягом 3-х днів з дати підписання сторонами акту, на рахунок банку.

Додатковими угодами №1 від 01.12.2016р. та №2 від 01.04.2017р. розмір винагороди був змінений сторонами, остаточний варіант якої становить 0,05% від суми кожної виплати.

Проте, позивач доказів в підтвердження порушення відповідачем умов договору та несплати останньому за надані послуги та винагороди суду не надав. Разом з тим, доводи позивача про надані ним послуги та здійснення операцій з переказу грошей не підтверджені жодними доказами, зокрема, документами з відомостями про здійснення цих переказів (із зазначенням періоду часу, грошової суми) та актом наданих послуг для виплати винагороди, підписаного сторонами.

Отже, позивач не надав належних і допустимих доказів в підтвердження виконаної ним операції з переказу грошей, як і не надав доказів порушення відповідачем умов договору з оплати за проведені операції.

Колегією суддів встановлено, що факт переказу коштів на вказану суму не підтверджений доказами у справі, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Оскільки послуги позивачем не надавались, то позовну вимогу щодо їх оплати суд вважає безпідставною, відповідно, і вимога позивача про сплату винагороди за надані ним послуги також є безпідставною адже є похідною від наданих послуг, які, як встановлено судами, позивачем не надавались.

Посилання позивача на те, що наявність заборгованості підтверджується листом №3/10-17 від 03.10.2017р. і зведеним актом звіряння взаємних розрахунків станом на 30.09.2017, згідно яких відповідач визнав існування заборгованості у розмірі 9 770 488,74грн. не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, а тому вважаються судом не доведеними.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Також цією статтею визначено термін господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, оскільки факт переказу коштів на суму 9 770 488,74грн. документально не підтверджений та позивач не надав ні первинних, ні зведених облікових документів надання таких послуг за умовами договору, а тому друга позовна вимога про заборгованість на суму 31 252,05грн. за винагороду за надані послуги, які не надавались, безпідставна та задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами у справі.

Враховуючи вищенаведене, підстави для зміни або скасування рішення господарського суду разом з ухвалою про прийняття відмови сторони від визнання обставин у справі відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, що відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення рішення суду та ухвали про прийняття відмови сторони від визнання обставин у справі - без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ДІАМАНТБАНК" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018р., з урахуванням ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018р. у справі №904/1366/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду

Постанова складена у повному обсязі 22.08.2019.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.О.Вечірко

Суддя В.О.Кузнецов