ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"19" серпня 2019 р.Справа № 922/1903/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Яризька В.О.

при секретарі судового засідання Трофименко С.В.

розглянувши Акціонерного товариства "ВТБ Банк" про кредиторські вимоги по справі

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Індевер", м. Дніпро,
про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", м. Харків,

за участю :

представника АТ "ВТБ Банк" - Сербінова О.В. (дов.)

представник кредитора ТОВ "Індевер" - Антоненка Д.О. (ордер),

представника ТОВ "Інкод" - Степанова Є.В. (дов., свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю),

представника боржника - Майорського О.С. (генеральний директор)

ВСТАНОВИВ:

АТ "ВТБ Банк" звернулось до суду з заявою про кредиторські вимоги до боржника на суму 2 132 173 919,36 грн.

Заява АТ "ВТБ Банк" була призначена до розгляду в судовому засіданні.

Розгляд заяви неодноразово відкладався.

Ухвалою суду від 12.08.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, в розгляді заяви оголошено перерву до 19.08.2019 о 14:00 год.

У судовому засіданні 19.08.2019 р. присутні представник заявника, боржника, ініціюючого кредитора та кредитора ТОВ "Інкод".

19.08.2019 через канцелярію суду надійшло клопотання представника заявника АТ "ВТБ Банк" про зупинення провадження у справі № 922/1903/18 про банкрутство ТОВ "Рекуперація свинцю" до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/4693/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до Приватного акціонерного товариства "Футбольний клуб "Чорноморець", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Ріелті Груп", Публічне акціонерне товариство "Ринок Малиновський", Публічне акціонерне товариство "Туристично-виробнича фірма "Чорне море", Публічне акціонерне товариство "Чорноморська транспортна компанія, про стягнення 1 047 688 897,41 грн. та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Футбольний клуб "Чорноморець" до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" про внесення змін до договору, а також до розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційних скарг ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" ПАТ "Дельта Банк", ПАТ "Сбербанк", ПАТ "Укрексімбанк" ПАТ "Азовзагальмаш" на ухвалу господарського суду м. Києва від 26.06.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2019 у справі № 910/3262/16 про банкрутство ПАТ "Азовзагальмаш".

Від ТОВ "Рекуперація свинцю" надійшли письмові пояснення з додатковими документами, які долучені судом до матеріалів справи.

Розпорядник майна в судове засідання 19.08.2019 не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд заяви за його відсутності.

Розпорядник майна надавав сумісно з боржником повідомлення про розгляд заявлених вимог, в якому вимоги визнані частково.

Суд вважає, що нез`явлення розпорядника майна не перешкоджає розгляду заяви АТ "ВТБ Банк" у судовому засіданні 19.08.2019.

Представник АТ "ВТБ Банк" підтримав подану заяву в повному обсязі.

Боржник визнав вимоги АТ "ВТБ Банк" частково в сумах, що наведені ним в додаткових розрахунках, поданих через канцелярію суду 19.08.2019.

Представники кредиторів підтримують позицію боржника та розпорядника майна.

Вислухавши учасників судового процесу, які були присутні в судових засіданнях щодо розгляду заяви АТ "ВТБ Банк" з грошовими вимогами до боржника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Ухвалою суду від 30.07.2018 відкрито провадження у справі про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю", , арбітражного керуючого Рибачука Валерія Володимировича.

На офіційному веб - сайті Вищого господарського суду України 30.07.2018 було оприлюднено повідомлення про порушення справи про банкрутство. Визначено граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника. Зазначено відомості про розпорядника майна.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Заява АТ "ВТБ Банк" з грошовими вимогами до боржника була подана кредитором на пошту 17.08.2018, а надійшла до суду 20.08.2018, тобто заява подана без порушення встановленого Законом строку.

З матеріалів справи вбачається, що між АТ "ВТБ Банк", яке перейменоване з відкритого акціонерного товариства "ВТБ Банк", і ТОВ "Рекуперація свинцю" було укладено кредитний договір № 11ВД від 17.06.2008.

Пунктом 1.1 кредитного договору сторони визначили, кінцевий термін повернення заборгованості за кредитним договором не пізніше 31.12.2016.

Додатковою угодою № 24 від 01.11.2013 про внесення змін до Кредитного договору № 11ВД від 17.06.2018 було змінено строки кредитування.

В п. 4.3.17 Кредитного договору вказано, що позичальник зобов`язаний забезпечити укладення Договорів про забезпечення, щодо предмету іпотеки, що вказаний в п. 1.3.7. цього Договору - об`єкту незавершеного будівництва споруди заводу по рекуперації свинцю, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, буд. 50 . Такий договір іпотеки було укладено 26.12.2011.

В п. 4.3.18 Кредитного договору вказано, що позичальник зобов`язаний забезпечити укладення Договорів про забезпечення, щодо предмету застави, що вказаний в п. 1.3.2. цього Договору - заставою майнових прав на грошові кошти (депозит) згідно з договором банківського вкладу (депозиту) в сумі, еквівалентній 15 000 000,00 дол. США. Такий договір застави не було укладено.

Додатковою угодою № 24 від 01.11.2013 про внесення змін до Кредитного договору № 11ВД від 17.06.2018 було викладено в новій редакції п. 1.1.2.2.1. Кредитного договору і встановлено, що до дати виконання Позичальником зобов`язання, вказаного в пунктах 4.3.17 та 4.3.18 цього Договору, погашення Кредиту в гривнях здійснюється згідно наступного графіку: не пізніше 01.03.2014 року - сума, що перевищує 277950000,00 грн.; не пізніше 31.03.2014 року - сума, що перевищує 262300000,00 грн.; не пізніше 30.06.2014 року - сума, що перевищує 246650000,00 грн.; не пізніше 30.09.2014 року - сума, що перевищує 231000000,00 грн.; не пізніше 31.12.2014 року - сума, що перевищує 216650000,00 грн.; не пізніше 31.03.2015 року - сума, що перевищує 200650000,00 грн.; не пізніше 30.06.2015 року - сума, що перевищує 183650000,00 грн.; не пізніше 30.09.2015 року - сума, що перевищує 166650000,00 грн.; не пізніше 31.12.2015 року - сума, що перевищує 149650000,00 грн.; не пізніше 31.03.2016 року - сума, що перевищує 131150000,00 грн.; не пізніше 30.06.2016 року - сума, що перевищує 112650000,00 грн.; не пізніше 30.09.2016 року - сума, що перевищує 94150000,00 грн.; не пізніше 30.12.2016 року - сума, що перевищує 0,00 грн.

Додатковою угодою № 24 від 01.11.2013 р. про внесення змін до Кредитного договору № 11ВД від 17.06.2018 р. також було змінено строки кредитування в євро, а саме викладено в новій редакції п. 1.1.2.1 Кредитного договору № 11ВД від 17.06.2018 р. і встановлено такий графік погашення кредиту в євро: не пізніше 01.03.2014 року - сума, що перевищує 19308300,00 євро; не пізніше 31.03.2014 року - сума, що перевищує 18228000,00 євро; не пізніше 30.06.2014 року - сума, що перевищує 17148000,00 євро; не пізніше 30.09.2014 року - сума, що перевищує 16068000,00 євро; не пізніше 31.12.2014 року - сума, що перевищує 15088000,00 євро; не пізніше 31.03.2015 року - сума, що перевищує 13988000,00 євро; не пізніше 30.06.2015 року - сума, що перевищує 12788000,00 євро; не пізніше 30.09.2015 року - сума, що перевищує 11588000,00 євро; не пізніше 31.12.2015 року сума, що перевищує 10388000,00 євро; не пізніше 31.03.2016 року - сума, що перевищує 9188000,00 євро; не пізніше 30.06.2016 року - сума, що перевищує 7988000,00 євро; не пізніше 30.09.2016 року - сума, що перевищує 6788000,00 євро; не пізніше 30.12.2016 року - сума, що перевищує 0,00 євро.

Кредитор надав боржнику кредитні кошти в сумі 338 886 046,16 грн. і 23 768 000,00 євро, що підтверджується доданими до заяви документами.

П 3.1.1 кредитного договору з врахуванням наступних змін і доповнень встановлено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку відповідну плату за кредит в порядку та на умовах, обумовлених нижче.

Договором № 11 від 29.07.2011 про внесення змін до кредитного договору було викладено в новій редакції п. 3.1.1 та п. 3.1.1.1 і зазначено наступне.

Плата за користування кредитними коштами встановлюється у вигляді процентів, розмір яких встановлюється умовами цього договору та має статус "диференційованої" ставки, під якою в цьому договорі розуміється наступне: кредитним договором встановлюється базовий розмір процентів, що нараховується за користування кредитними коштами за умови повного та всебічного виконання позичальником віх умов кредитного договору та договорів про забезпечення, та визначаються умови, за яких застосовується підвищений розмір плати за користування кредитними коштами, який визначається шляхом збільшення процентної ставки на кількість процентних пунктів, що встановлена цим договором.

П. 3.1.1.1 визначено базовий розмір процентів: 9,9% річних для кредиту в євро, 17,9% річних для кредиту в гривні.

П. 3.1.1.2 в редакції договору № 26 від 13.09.2014 про внесення змін до кредитного договору встановлено, що розмір процентів за користування кредитом збільшується:

- 3.1.1.2.1 на 1 процентний пункт при невиконанні позичальником кожної з умов, визначених п. 4.3.11 договору. При цьому підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується з наступного банківського дня з моменту порушення позичальником зазначених умов та діє до моменту повного виконання цих умов. П. 4.3.11 кредитного договору, в редакції договору про внесення змін № 8 від 30.12.2010, передбачено обов`язок позичальника в строк до 25 числа кожного місяця надавати в банк довідку укладення цивільно-правових угод; в строк до 31.01.2011 забезпечити укладення договору, зазначеного в п. 4.3.10; в строк до 31.01.2011 забезпечити укладення договорів про внесення змін до договорів забезпечення, зазначених в п. 1.3 цього договору.

- 3.1.1.2.2 на 1 процентний пункт при невиконанні позичальником умови, визначеної п. 4.3.16 договору, в строк до 30.06.2011 р. включно. При цьому підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується з наступного банківського дня з моменту порушення позичальником зазначених умов та діє до моменту повного виконання цієї умови. П. 4.3.16 кредитного договору в редакції договору № 9 про внесення змін до кредитного договору, встановлено, що позичальник зобов`язаний не пізніше 31.05.2011 р. забезпечити укладення договорів про забезпечення щодо предмету застави, що вказаний в п. 1.3.15 кредитного договору.

- 3.1.1.2.3 на 1 процентний пункт при невиконанні позичальником умови, визначеної п. 4.3.17 договору, в строк до 30.12.2011 р. включно. При цьому підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 31.12.2011 р. та діє до моменту повного виконання цієї умови. П. 4.3.17 кредитного договору в редакції договору № 9 про внесення змін до кредитного договору, встановлено, що позичальник зобов`язаний не пізніше 01.08.2011 р. забезпечити укладення договорів про забезпечення щодо предмету іпотеки, що вказаний в п. 1.3.7 кредитного договору.

- 3.1.1.2.4 на 1 процентний пункт при невиконанні позичальником умови, визначеної п. 4.3.18 договору, в строк до 30.06.2012 р. включно. При цьому підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 01.07.2012 р. та діє до моменту повного виконання цієї умови. П. 4.3.18 кредитного договору в редакції договору № 9 про внесення змін до кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язаний не пізніше 01.08.2011 р. забезпечити укладення договорів про забезпечення щодо предмету застави, що вказаний в п. 1.3.2 кредитного договору.

Вказаними положеннями кредитного договору передбачено збільшення процентної ставки не за прострочення позичальника, а за невиконання ним конкретних умов договору. Між сторонами не було досягнути домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Інших підстав для збільшення процентної розміру процентної ставки, зокрема, у випадку прострочення боржника, кредитним договором не передбачено.

Таким чином, кредитним договором не передбачено особливої процентної ставки для сплати позичальником за період прострочення виконання зобов`язання або іншої відповідальності позичальника у вигляді сплати процентів від простроченої суми, окрім пені.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі ж висновки щодо застосування норм права було викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Заявник - АТ "ВТБ Банк" просить зупинити вирішення його заяви, в обґрунтування заявленого клопотання посилається, зокрема, на ч. 1 ст. 227 ГПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

На думку заявника така неможливість існує до вирішення інших справ № 916/4693/15 та № 910/3262/16.

З ухвали, яка додана до клопотання заявника, вбачається, що у справі № 910/3262/16 Верховним Судом України зупинено провадження до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 916/4693/15.

Справа № 910/3262/16 переглядається в касаційному порядку колегією суддів.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Суд не вбачає підстав для зупинення провадження щодо розгляду заяви АТ "ВТБ Банк" з грошовими вимогами до боржника в даній справі до розгляду іншої справи № 910/3262/16, вирішення якої ніяким чином не впливає на оцінку доказів у даній справі.

Заявник також посилається на те, що у справі № 916/4693/15 переглядається судове рішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд у подібних відносинах.

З доданої до клопотання заявником ухвали об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 27.06.2019 у справі № 916/4693/15 вбачається, що вказана справа є справою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З урахуванням положень статей 1, 10, 23, 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" попереднє засідання господарського суду полягає не у вирішенні майнового спору по суті, а у визнанні наявності у кредитора грошових вимог до боржника, які підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, господарський суд зобов`язаний перевірити обґрунтованість підстав виникнення грошових вимог, а також їх розмір.

У процедурі банкрутства при розгляді заяв з грошовими вимогами до боржника, господарський суд обмежений колом учасників провадження у справі про банкрутство, що передбачений ст. 1 Закону, не вирішує спір по суті, а лише перевіряє обґрунтованість грошових вимог кредиторів поданими документами.

Правовідносини, в яких виникли вимоги заявника до боржника врегульовані нормами законодавства України, зокрема, ст. ст. 1048, 1050 ЦК України.

Висновок щодо застосування вказаних норм права було викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

З тексту наданої заявником ухвали об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 27.06.2019 р. у справі № 916/4693/15 вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 12.02.2019 справу № 916/4693/15 разом із касаційною скаргою ПАТ "Футбольний клуб "Чорноморець" було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (абзацу 2 частини 1 статті 1048 та частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України), викладеного в раніше ухвалених постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 28.02.2019 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку щодо застосування приписів абзацу 2 частини 1 статті 1048 та частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, викладеного, зокрема, в раніше ухваленій постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 13.06.2019 у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Студенець В.І., Баранець О.М., Тач І.В. справу № 916/4693/15 за позовом ПАТ "Сбербанк" до ПАТ "Футбольний клуб "Чорноморець", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ТОВ "Блек Сі Ріелті Груп", ПАТ "Ринок Малиновський", ПАТ "Туристично-виробнича фірма "Чорне море", ПАТ "Чорноморська транспортна компанія", про стягнення 1 047 688 897,41 грн. та за зустрічним позовом ПАТ "Футбольний клуб "Чорноморець" до ПАТ "Сбербанк" про внесення змін до договору передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 916/4693/15 мотивована необхідністю відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/22858/17, від 10.10.2018 у справі № 910/750/18, від 13.12.2018 у справі № 913/11/18, в яких судами з врахуванням конкретних обставин відповідних справ і умов кредитних договорів було стягнуто проценти за час прострочення після спливу строку кредитування або пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором.

Таким чином, в зазначеній справі об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вирішується питання про відступ від висновків щодо застосування норм права, які наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, які і підлягають застосуванню в даній справі з урахуванням умов, які погоджені сторонами в Кредитному договорі.

Враховуючи вищезазначене, наявність висновків щодо застосування норм права, які наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12, від яких на даний час не здійснено відступ і не розглядається питання про здійснення відступу палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, а також те, що у постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/22858/17, від 10.10.2018 у справі № 910/750/18, від 13.12.2018 у справі № 913/11/18 висновок про стягнення процентів після спливу строку кредитування або пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором здійснено з врахуванням конкретних обставин вказаних справ, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі і відмову у задоволенні відповідного клопотання АТ "ВТБ Банк".

П. 5.2 кредитного договору передбачено, що у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, до якої п. 5.1 договору віднесено і невиконання та/або неналежне виконання позичальником зобов`язань за цим договором чи за будь-якими іншими договорами, банк набуває право вимагати достроково повернути виданий позичальнику кредит, а позичальник зобов`язаний, не зважаючи на п. 1.1.2 договору, виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі разом із платою за кредит і штрафними санкціями (окрім комісії за дострокове розірвання цього договору), що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору в строк не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Боржник зазначив, що 14.03.2014 отримав вимогу АТ "ВТБ Банк" № 1614/1-2 про дострокове повернення кредиту.

В зазначеній вимозі ПАТ "ВТБ Банк", яке перейменовано в АТ "ВТБ Банк", керуючись п. 5.2 кредитного договору вимагає виконати порушене зобов`язання та повністю достроково повернути всю суму отриманих за кредитним договором коштів, яка з урахуванням заборгованості по сплаті основного боргу, процентів, комісій та штрафних санкцій становить 464 987 159,58 грн. і 27 858 613,62 євро.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд зазначає з моменту пред`явлення вимоги від 14.03.2014 № 1614/1-2 про дострокове повернення кредиту та інших сум за кредитним договором право АТ "ВТБ Банк" нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося.

Боржник надав розрахунок процентів, який було здійснено на підставі даних розрахунку, доданого до заяви кредитора щодо сум основного боргу в гривні і євро, процентних ставок, сум коштів, сплачених на погашення нарахованих процентів, але до дати пред`явлення вказаної вимоги.

Кредитором не було висунуто заперечень до вказаного розрахунку, окрім заперечень щодо строку нарахування процентів, а саме щодо необхідності їх нарахування після дати пред`явлення вимоги від 14.03.2014 № 1614/1-2, а також завершення строку кредитування, до дня порушення провадження у справі про банкрутство.

Тому господарський суд вважає обґрунтованим розрахунок процентів, який було здійснено боржником до дати пред`явлення вказаної вимоги.

Відповідно до розрахунку боржника сума процентів на кредит у гривні становить 123 282 476,62 грн., внаслідок чого із заявлених кредитором 389 498 391,35 грн. процентів боржником і розпорядником майна було відхилено вимоги кредитора в частині сплати процентів на кредит в гривні на суму 266 215 914,73 грн.

Відповідно до розрахунку боржника сума сплачених процентів на кредит в євро становить 12 525 597,98 євро, що відповідає відомостям розрахунку, долученого до заяви кредитора, а сума процентів на кредит в євро, нарахованих до моменту пред`явлення вимоги від 14.03.2014 р. № 1614/1-2, становить 11 615 739,49 євро, внаслідок чого сума переплати процентів в євро становить 909 858,49 євро (за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, складає 28 625 418,13 грн.).

За відсутності визнаних вимог щодо сплати штрафних санкцій, зокрема пені, сума переплати процентів на кредит в євро підлягає зарахуванню в зменшення основної суми боргу за кредитом, внаслідок чого сума основного боргу за кредитом в євро становить 22 858 141,51 євро (за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, становить 719 149 042,00 грн.).

Внаслідок зазначеного заявлена кредитором сума процентів в розмірі 9 577 375,50 євро була відхилена боржником в повному обсязі, а сума основного боргу за кредитом в євро була визнана в розмірі 719 149 042,00 грн. еквіваленту за курсом, встановленим НБУ на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника, що на 28 625 418,13 грн. менше від суми, яка була заявлена кредитором.

В підп. 3.3.1 п. 3.3 ст. 3 кредитного договору з врахуванням змін, внесених договором № 21 від 25.12.2012 р. про внесення змін до кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язаний сплатити банку щорічну комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 0,15% від суми заборгованості за кредитом станом на 25 листопада кожного календарного року. Комісійна винагорода за управління кредитом сплачується позичальником до 10 грудня кожного календарного року, окрім комісійної винагороди за управління кредитом, що сплачується позичальником в 2012 році, порядок сплати якої визначено п. 3.3.1.1 договору. Згідно з розділом «Визначення термінів» кредитного договору в редакції договору № 8 від 30.12.2010 р. про внесення змін до кредитного договору під терміном «Заборгованість за кредитом» розуміється сума фактично отриманих і неповернутих позичальником кредитних коштів на умовах цього договору, внаслідок чого для цілей договору заборгованість за кредитом не визначається як сума кредиту, строк повернення якої минув.

Умовами кредитного договору не передбачено нарахування комісії за управління кредитом після сплину строку кредитування та/або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Тому з врахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, умова кредитного договору про щорічну виплату комісії за управління кредитом у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосована лише в межах погодженого сторонами строку кредитування або до пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту.

Боржник надав розрахунок комісії за управління кредитом, який було здійснено на підставі даних розрахунку, доданого до заяви кредитора щодо сум основного боргу в гривні і євро, процентних ставок комісії, але до дати пред`явлення вищевказаної вимоги.

Кредитором не було висунуто заперечень до вказаного розрахунку, окрім заперечень щодо строку нарахування комісії, а саме щодо необхідності її нарахування після дати пред`явлення вимоги від 14.03.2014 р. № 1614/1-2 та завершення строку кредитування і до дня порушення провадження у справі про банкрутство.

Тому господарський суд вважає обґрунтованим розрахунок суми комісії за управління кредитом, який було здійснено боржником до дати пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати всіх інших належних кредитору сум.

Відповідно до розрахунку боржника сума комісії за управління кредитом за розрахунком кредитора становила 7 475 916,05 грн., з яких з врахуванням дати пред`явлення вимоги кредитором визнано 1 769 282,98 грн., вимоги в сумі 5 706 633,07 грн. не визнані боржником і розпорядником майна.

Кредитор просить визнати грошові вимоги до боржника щодо сплати пені за несвоєчасну сплату процентів, що нарахована за період з 30.01.2018 по 30.07.2018 року (включно): а) по процентам в гривні - 3808925,78 грн., б) по процентам в євро - 146303,44 євро (4 602 910,47 грн. за офіційним курсом євро до гривні, встановленим НБУ станом на 30.07.2018 року 1 євро = 31,461396 грн.).

Пеня за несвоєчасну сплату процентів нарахована із порушенням приписів ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо спеціальних строків позовної давності до вимог про сплату пені та ч. 6 ст. 232 ГК України щодо періоду прострочення, яким обмежено час нарахування пені.

Статтею 258 ЦК України та статтею 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до частини першої статті 259 ЦК України.

Законом або договором між боржником і кредитором не було встановлено інше, внаслідок чого строк нарахування пені боржнику обмежений періодом, який передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, а саме шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, пеня могла бути нарахована кредитором за період з 24.03.2014 до 24.09.2014.

Однак, пеню за вказаний період кредитором не заявлено у складі грошових вимог до боржника, а строк позовної давності щодо її стягнення сплинув більше ніж за рік до подання кредитором заяви із грошовими вимогами до боржника.

Такий правовий висновок щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України викладено в постанові Верховного Суду від 07.08.18 у справі № 917/2013/17.

Чинним законодавством не передбачено виключень із зазначеного правила для нарахування пені за кредитними договорами із суб`єктами господарювання, що підтверджується висновками про застосування норм права Верховного Суду, зокрема в постанові від 22 березня 2018 у справі N 910/18671/14, в постанові від 23 жовтня 2018 у справі N 923/330/13.

Боржник заявив про застосування позовної давності до вимог кредитора щодо сплати пені і вимагає відмовити у визнанні вимог кредитора щодо сплати пені, які заявлені із порушенням строків позовної давності.

З врахуванням вищезазначеного господарський суд визнає обґрунтованими і законними доводи боржника і розпорядника майна щодо відмови у визнанні грошових вимог кредитора зі сплати пені в повному обсязі в сумі 8 411 836,25 грн.

Згідно із статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частин 2-5 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За відсутності доказів переривання строку позовної давності, або визнання їх такими, що в сукупності не підтверджують переривання перебігу строку позовної давності, суд може відмовити у визнанні та включенні до реєстру вимог кредиторів спірних вимог конкурсного кредитора.

Такий висновок щодо застосування норм права також наведений в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі N 904/2394/18.

Кредитором нараховано 3% річних за прострочення повернення кредиту в гривні за період з 30.07.2015 до 30.07.2018 без врахування того, що строк позовної давності необхідно обраховувати не від дати порушення провадження у справі - 30.07.2018, а від дати подання відповідної заяви кредитором - 17.08.2018, внаслідок чого період нарахування вказаних процентів становить: 17.08.2015 р. - 30.07.2018 р.

Сума 3% річних за прострочення повернення кредиту в гривні за вказаний період становить 29 998 378,50 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, який було надано боржником.

Кредитором нараховано 3% річних за прострочення повернення кредиту в євро за період з 30.07.2015 до 30.07.2018 без врахування того, що строк позовної давності необхідно обраховувати не від дати порушення провадження у справі - 30.07.2018, а від дати подання відповідної заяви кредитором - 17.08.2018, внаслідок чого період нарахування вказаних процентів становить 17.08.2015 р. - 30.07.2018 р.

Сума 3% річних за прострочення повернення кредиту в євро за вказаний період становить 65 454 611,19 грн. що підтверджується відповідним розрахунком, який було надано боржником.

Боржник заявив про застосування позовної давності до вимог кредитора щодо сплати 3% річних на суму основного боргу за кредитом і вимагає відмовити у визнанні вимог кредитора щодо сплати 3% річних на суму основного боргу за кредитом, які заявлені із порушенням строків позовної давності.

Сума 3% річних за прострочення сплати процентів за кредитом в гривні визнана боржником і розпорядником майна в повному обсязі - в сумі 8 393 835,47 грн.

Оскільки боржником повністю сплачено проценти за кредитом в євро, право на нарахування яких мав кредитор, то вимоги кредитора в частині 3% річних на суму процентів за кредитом, який був наданий боржнику в євро, обґрунтовано відхилені боржником і розпорядником майна в повній сумі - 10 274 977,15 грн.

Кредитором нараховано 3% річних за прострочення сплати комісії за управління кредитом за період з 30.07.2015 до 30.07.2018 без врахування того, що строк позовної давності необхідно обраховувати не від дати порушення провадження у справі - 30.07.2018, а від дати подання відповідної заяви кредитором - 17.08.2018, внаслідок чого період нарахування вказаних процентів становить: 17.08.2015 р. - 30.07.2018 р.

Боржник заявив про застосування позовної давності до вимог кредитора щодо сплати комісії за управління кредитом і вимагає відмовити у визнанні таких вимог кредитора, які заявлені із порушенням строків позовної давності.

Вимоги кредитора щодо сплати 3% річних за прострочення сплати комісії за управління кредитом визнані боржником виходячи із суми комісії, яка визнана боржником - 1 769 282,98 грн., та з врахуванням вищевказаного періоду нарахування, внаслідок чого сума вказаних процентів становить 156 617,90 грн.

Вимоги кредитора щодо сплати інфляційних втрат за несвоєчасну сплату кредиту в гривні в сумі 11 8949 002,21 грн. визнані боржником і розпорядником майна в повному обсязі.

Вимоги кредитора щодо сплати інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів по кредиту в гривні визнані боржником і розпорядником майна, виходячи із визнаної суми процентів по кредиту в гривні, в сумі 44 602 559,04 грн., що підтверджується наданим до матеріалів справи розрахунком.

Вимоги кредитора щодо сплати інфляційних втрат за несвоєчасну сплату комісії за управління кредитом визнані боржником і розпорядником майна, виходячи із визнаної суми комісії за управління кредитом, за період з 17.08.2015 до 30.07.2018 в сумі 640 111,64 грн.

Кредитором не заявлено про поновлення строків позовної давності та не надано доказів поважності причин їх пропуску.

Кредитором не надано заперечень щодо здійснених боржником і розпорядником майна розрахунків вищезазначених вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість того, що боржником і розпорядником майна було визнано вимоги кредитора частково, і визнає вимоги АТ "ВТБ Банк" на загальну суму 1 452 024 281,48 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 11ВД від 17.06.2008 між AT "ВТБ Банк" та ТОВ "Рекуперація свинцю" було укладено наступні договори :

- іпотечний договір від 26 грудня 2011 року, згідно з яким виконання зобов`язань Боржника забезпечується іпотекою об`єкту незавершеного будівництва - споруди заводу по рекуперації свинцю, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, буд. 50 ;

- договір застави № 11 ВД/Z-2 від 05 січня 2009 року з наступними Договорами про внесення змін, які є невід`ємною частиною зазначеного договору, згідно з яким виконання зобов`язань боржника забезпечується заставою продукції (свинець) власного виробництва майбутніх періодів (з жовтня 2011 року по вересень 2012 року), згідно плану виробництва боржника в обсязі 7,53 тисяч тон;

- договір застави № 11 ВД/Z-2 від 2 лютого 2009 року з наступними Договорами про внесення змін, які є невід`ємною частиною зазначеного договору, згідно з яким виконання зобов`язань боржника забезпечується заставою майнових прав, що є та/або виникнуть в майбутньому по Контракту № 110-08 від 10 листопада 2008, укладеного між Боржником та Webstar media kfit, з подальшим переходом в договір застави обладнання, що належить на праві власності боржнику;

- договір застави обладнання № 11 ВД/Z-5 від 31 жовтня 2011 року з наступними Договорами про внесення змін, які є невід`ємною частиною зазначеного договору, згідно з яким виконання зобов`язань боржника забезпечується заставою обладнання, що знаходиться за адресою: Україна, 49005, місто Дніпропетровськ, вулиця Будівельників, будинок 50 , та належить на праві власності боржнику, відповідно до контракту С2288 від 19 грудня 2007 p., укладеного між боржником та компанією Energetic Technologies S.p.A (Італія) та контракту №110-08 від 10 листопада 2008 року, укладеного між Боржником та компанією Webstar media kft (Угорщина).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

За частинами другою, шостою, восьмою статті 23 Закону про банкрутство забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Заяви з вимогами забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду, за наслідками розгляду яких господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Розпорядник майна зобов`язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Визначення забезпеченого зобов`язання та, відповідно, вимог забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, має здійснюватися з урахуванням положень законодавства, яке регулює забезпечення зобов`язань (зокрема, статей 572, 575, 589 Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу", Закону України "Про іпотеку").

Так, відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у частині другій статті 11 Закону України "Про заставу", за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом частини першої статті 584 ЦК України, частини першої статті 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (частина друга статті 589 ЦК України, стаття 19 Закону України "Про заставу").

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Частинами п`ятою, шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною, зокрема, до припинення основного зобов`язання.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Закон про банкрутство не містить іншого порядку та способу визначення забезпечених вимог, ніж наведені вище положення законодавства, не пов`язує визначення вимог, забезпечених заставою (іпотекою) майна боржника, для включення їх до реєстру вимог, із договірною вартістю предметів забезпечення.

Натомість, правове значення має розмір підтверджених документально зобов`язань боржника за основним зобов`язанням та вартість фактичної реалізації предмета забезпечення, яка на стадії затвердження реєстру вимог кредиторів за результатами попереднього засідання ще невідома.

У разі реалізації предмета іпотеки з дотриманням вимог Закону про банкрутство іпотека та майнова порука припиняються у повному обсязі, оскільки їх мета досягнута.

За рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється погашення вимог забезпечених кредиторів у позачерговому порядку (частина дев`ята статті 45 Закону про банкрутство).

Спрямування коштів, отриманих за рахунок майна банкрута, яке є предметом забезпечення, для погашення вимог інших кредиторів, якщо ще не виконані забезпечені цим майном зобов`язання боржника за основним зобов`язанням, суперечить положенням наведеного вище законодавства.

Забезпеченими зобов`язаннями в розумінні статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та, відповідно, вимогами забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, є всі вимоги кредитора, які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), і є дійсними на момент визнання вимог та можуть бути задоволені за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення відповідно до умов забезпечувального договору та чинного законодавства.

Визначаючи розмір забезпечених кредиторських вимог та включаючи їх окремо до реєстру, необхідно застосовувати положення статті 19 Закону України "Про заставу" та статті 7 Закону України "Про іпотеку" та встановити на підставі належних та допустимих доказів, які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою майна, а також склад та розмір цих вимог.

Такий висновок щодо застосування вищевказаних норм права викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17, провадження № 12-52гс18.

Враховуючи вищевикладене, грошові вимоги АТ "ВТБ Банк" повинні бути включені до реєстру вимог кредиторів окремо як забезпечені заставою майна боржника в повній сумі, що визнається судом, а саме в сумі 1 452 020 757,48 грн.

Судовий збір в сумі 3524,00 грн., сплачений за подання заяви кредитором, підлягає включенню до першої черги реєстру вимог кредиторів.

Керуючись ст. ст. 1, 23, 24, 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 233-235 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в клопотанні акціонерного товариства "ВТБ Банк" про зупинення провадження щодо розгляду заяви про кредиторські вимоги до боржника.

Задовольнити заяву акціонерного товариства "ВТБ Банк" про кредиторські вимоги до боржника частково.

Окремо включити до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" вимоги акціонерного товариства "ВТБ Банк" в сумі 1 452 020 757,48 грн., як такі, що забезпечені заставою.

Окремо внести до реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" відомості щодо майна, яке є предметом застави, а саме :

- об`єкт незавершеного будівництва споруди заводу по рекуперації свинцю, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Будівельників, буд. 50 , реєстраційний номер 22617338; кадастровий номер: :07:202:0003 , за договором іпотеки від 26 грудня 2011 року;

- продукція (свинець) власного виробництва майбутніх періодів (з жовтня 2011 року по вересень 2012 року), згідно плану виробництва боржника в обсязі 7,53 тисяч тон, за договором застави № 11 ВД/7-2 від 05 січня 2009 року;

- майнові права, що є та/або виникнуть в майбутньому по Контракту № 110-08 від 10 листопада 2008 року, укладеного між Боржником та Webstar media kfit, з подальшим переходом в договір застави обладнання, що належить на праві власності боржнику, за договором застави № 11 ВД/Z-2 від 2 лютого 2009 року;

- обладнання, що знаходиться за адресою: Україна, 49005, місто Дніпропетровськ, вулиця Будівельників, будинок 50 , та належить на праві власності Боржнику, відповідно до контракту С2288 від 19 грудня 2007 p., укладеного між Боржником та компанією Energetic Technologies S.p.A (Італія) та контракту №110-08 від 10 листопада 2008 року, укладеного між Боржником та компанією Webstar media kft (Угорщина), за договором застави обладнання № 11 ВД/Z-5 від 31 жовтня 2011 року.

В задоволенні заяви АТ "ВТБ Банк" в іншій частині відмовити.

Витрати АТ "ВТБ Банк" щодо сплати судового збору в сумі 3524,00 грн. включити до першої черги реєстру вимог кредиторів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дати складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 23.08.2019.

Суддя Яризько В.О.