ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2019 р. Справа№ 910/14841/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №118/24/07-70-10 від 25.03.2019 (вх. №09.1-04.1/3609/19 від 16.05.2019) Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019

у справі №910/14841/18 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство"

до 1. Державної казначейської служби України

2. Закарпатської митниці ДФС

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство "Українська залізниця"

про стягнення 1 844 082,61 грн

за участю представників учасників справи:

від позивача - Якименко М.М., ордер серія КС №292271 від 03.05.2018

від відповідача-1 - не з`явились

від відповідача-2 - не з`явились

від третьої особи - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Баранівське лісомисливське господарство" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України та Закарпатської митниці ДФС про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 1 844 082,61 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірної дій Закарпатської митниці ДФС із затримання вантажу.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст. 30 Митного кодексу України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, обґрунтовано тим, що незаконні дії Закарпатської митниці ДФС із затримання вагонів зумовили завдання позивачу шкоди у вигляді оплати АТ "Українська залізниця" витрат за простій вагонів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (організаційно-правова форма якого була змінена на акціонерне товариство).

18.02.2019 позивач подав заяву про відмову від частини позовних вимог, просив в частині стягнення на користь Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" 351 039,96 грн відмовити та провадження у справі №910/14841/18 в цій частині закрити. Просив стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" 1 493 042,65 грн в рахунок відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок неправомірної поведінки Закарпатської митниці ДФС.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 (повний текст складено 13.03.2019) позов Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" задоволено в частині вимог про стягнення 1 493 042 грн 65 коп. в рахунок відшкодування шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" грошові кошти в розмірі 1 493 042 грн 65 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС. Стягнуто з Закарпатської митниці ДФС на користь Державного підприємства "Баранівське лісове господарство" 19 500 грн 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката. В частині стягнення 351 039 грн 96 коп. провадження у справі закрито.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 218, 325 Митного кодексу України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, встановлення на підставі судового рішення незаконності дій Закарпатської митниці по затриманню вантажу та сплати позивачем на користь АТ "Українська залізниця" плати за користування вагонами та інших послуг у зв`язку із затримкою вагонів, дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-2 - Закарпатська митниця ДФС, 26.03.2019 подав апеляційну скаргу №118/24/07-70-10 від 25.03.2019, просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/14841/18 скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному дослідженні усіх обставин, які мають значення для справи з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт стверджує, що належними і допустимими доказами не доведено наявності та розмір шкоди, яка виникла внаслідок дій Закарпатської митниці ДФС. Також відповідач-2 зазначає, що представлені до матеріалів справи документи не вказують на наявність преюдиційних судових рішень, якими було б встановлено неправомірність дій митниці за конкретно визначений період часу використання вагонів. Крім того, скаржник зазначає про безпідставне незастосування судом до спірних правовідносин положень ст. 321 Митного кодексу України. За доводами відповідача-2, заявлений розмір витрат на послуги адвоката не є співрозмірним зі складністю справи, витраченим часом та обсягом наданих послуг. Одночасно в апеляційній скарзі заявлено клопотання про участь представників Закарпатської митниці ДФС у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №118/24/07-70-10 від 25.03.2019 (вх. №09.1-04.1/3609/19 від 16.05.2019) Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/14841/18. Встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 19.06.2019. Справу призначено до розгляду на 24.06.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2019 задоволено клопотання Закарпатської митниці ДФС про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, справу призначено на 24.06.2019 в режимі відеоконференції.

21.06.2019 від Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта позивач зазначає, що підстава позову у даній справі, зокрема, обґрунтована встановленням судом адміністративної юрисдикції протиправним в цілому і, зокрема, сам факт затримання митницею вагонів з деревиною позивача, що зумовило настання для останнього збитків. Крім того, позивач вказує на безпідставність посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у судовому рішенні зі справи № 914/1221/17, оскільки вони були зроблені за інших фактичних обставин спору.

Відповідач-1 та третя особа не скористались своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та у встановлений судом процесуальний строк не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 розгляд справи відкладено на 22.08.2019.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання 22.08.2019 не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 048 та № 046. Представник апелянта, який приймав участь в попередньому судовому засіданні, повідомлений про відкладення розгляду справи на 22.08.2019. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від відповідачів не надходило. Від АТ «Українська залізниця» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони та третьої особи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів та третьої особи, повідомлених належним чином про судовий розгляд справи.

Представник позивача в судовому засіданні 22.08.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

29.01.2016 між Державним підприємством «Баранівське лісомисливське господарство» (позивач у справі, продавець за договором) та Фірмою Multikedelmi Kft (покупець за договором), укладено контракт №29-01-16 (далі - контракт), згідно якого продавець продає, а покупець купує деревину паливну.

На виконання вимог контракту позивачем було здійснено завантаження лісопродукції до вагонів №67674176 залізнична накладна №401596 від 23.05.2016, №67672048 залізнична накладна №401554 від 23.05.2016, №67389080 залізнична накладна №400853 від 23.05.2016, №65751265 залізнична накладна №401570 від 23.05.2016, №65810202 залізнична накладна №401588 від 23.05.2016, №66735234 залізнична накладна №403170 від 24.05.2016, №66788423 залізнична накладна №403253 від 24.05.2016, №66239336 залізнична накладна №403188 від 24.05.2016.

Завантажений товар поміщено під митний контроль на Житомирській митниці Державної фіскальної служби, про що складено вантажні митні декларації: №101040001/2016/000765 від 23.05.2016, №101040001/2016/000766 від 23.05.2016, №101040001/2016/000767 від 23.05.2016, №101040001/2016/000769 від 23.05.2016, №101040001/2016/000772 від 23.05.2016, №101040001/2016/000781 від 24.05.2016, №101040001/2016/000782 від 24.05.2016, №101040001/2016/000783 від 24.05.2016.

Проте, вагони не пройшли митного огляду та були затримані Закарпатською митницею ДФС на залізничній станції «Батьово».

У зв`язку з затриманням вищенаведених вагонів на станції Батьово Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (організаційно-правова форма якого змінена на акціонерне товариство), як виконавцем послуг з організації перевезень вантажів за договором перевезення, було здійснено нарахування позивачу до оплати за користування вагоном, зберігання вантажу, вантажно-розвантажувальні роботи, за маневрену роботу, за телефонне повідомлення.

Згідно представлених до матеріалів справи платіжних доручень (а.с. 100-108) позивачем на рахунок АТ «Українська залізниця» перераховано 1 844 082,61 грн плати за затримку вагонів.

Оскільки затримка вагонів, на думку позивача, сталась у зв`язку із неправомірними діями митниці, які пов`язанні із затримкою вагонів, Державне підприємство "Баранівське лісомисливське господарство" пред`явлено позов у даній справі про стягнення з Державного бюджету України 1 844 082,61 грн шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Таким чином, причиною спору у справі стало питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення майнової шкоди, завданої неправомірними діями органу державної влади.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачено статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

На відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. Тобто вина відповідного державного органу та їх посадових і службових осіб у даному випадку презюмується.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. При цьому, неправомірними вважаються такі дії, які порушують положення законів, інших нормативних актів і принципів права.

Згідно зі ст. 546 Митного кодексу України митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому. Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю митних органів, організацій або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Так, обґрунтовуючи наявність такого елементу цивільного правопорушення як неправомірність дій Закарпатської митниці ДФС України позивач вказує на те, що Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 15.02.2017 у справі №806/1409/16, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2017, яка набрала законної сили, визнано протиправними дії Закарпатської митниці ДФС щодо безпідставного затримання вагонів № 67674176, 67672048, 67389080, 65751265, 65810202, 66735234, 66788423, 66239336 з деревиною паливною (код УКТ ЗЕД 4401) Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" на залізничній станції "Батьово" митного посту "Залізничний" Закарпатської митниці ДФС.

Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС по затримці понад граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України вагонів № 67674176, №67672048, №67389080, №65751265, №65810202, №66735234, №66788423, №66239336 з деревиною паливною ( код УКТ ЗЕД 4401) Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" на залізничній станції "Батьово" митного посту "Залізничний" Закарпатської митниці ДФС.

Судовими рішеннями в адміністративні справі встановлено, що всупереч вимогам статті 199 Митного кодексу України митницею не було здійснено визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску цих залізничних вагонів через державний кордон України у граничний тридцятиденний строк з огляду на підтвердження матеріалами справи обставин того, що зважування товару відбулось на двадцятий день перебування вагонів позивача на залізничній станції «Батьово» митного посту «Залізничний» Закарпатської митниці ДФС, а огляд - лише на вісімдесят третій день перебування вагонів на станції.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу частини статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За наведеного, судова колегія вважає за необхідне констатувати, що встановлені в рішенні суду адміністративної юрисдикції обставини неправомірної поведінки (бездіяльності) Закарпатської митниці ДФС, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, не потребують повторному доказуванню у даній справ.

Доводи апеляційної скарги про незастосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень ст. 321 Митного кодексу України в частині строків перебування товару під митним контролем не заслуговують уваги, оскільки обставинам затримання митницею вагонів понад тридцять днів надана відповідна правова оцінка в межах розгляду адміністративної справи №806/1409/16.

При цьому, апеляційний господарський суд зауважує, що під митним оформленням розуміється вчинення митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (ст. 4 Митного кодексу України).

Згідно зі статтею 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 1 статті 248 Митного кодексу України передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Митне оформлення завершується протягом чотирьох робочих годин з моменту пред`явлення органу доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що підлягають митному оформленню (якщо згідно з цим Кодексом товари, транспортні засоби комерційного призначення підлягають пред`явленню), подання митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та всіх необхідних документів і відомостей, передбачених статтями 257 і 335 цього Кодексу (ч. 1 ст. 255 Митного кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 255 Митного кодексу України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Статтею 318 Митного кодексу України врегульовано, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи. Митний контроль товарів, транспортних засобів у пунктах пропуску через державний кордон України здійснюється відповідно до типових технологічних схем митного контролю, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 320 Митного кодексу України форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками. Не допускаються визначення форм та обсягів митного контролю іншими органами державної влади, а також участь їх посадових осіб у здійсненні митного контролю.

Положеннями статті 321 Митного кодексу України врегульовано, що товари, транспортні засоби комерційного призначення перебувають під митним контролем з моменту його початку і до закінчення згідно із заявленим митним режимом

У разі вивезення товарів, транспортних засобів комерційного призначення за межі митної території України митний контроль розпочинається з моменту пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення для митного оформлення та їх декларування в установленому цим Кодексом порядку.

Граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем до моменту поміщення цих товарів, транспортних засобів у відповідний митний режим не може перевищувати 180 календарних днів.

Перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення під митним контролем закінчується у разі вивезення за межі митної території України - після здійснення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення та перетинання ними митного кордону України, за винятком митних режимів, які передбачають перебування під митним контролем протягом усього часу дії митного режиму.

Виходячи із правового аналізу вищенаведених норм законодавства в їх сукупності, наявні підстави для висновку про те, що митне оформлення та митний контроль є різними процедурами, з визначеними різними моментами початку та закінчення їх виконання та включають в себе різний обсяг дій, що вчиняються уповноваженими органами. Завершення митного оформлення товарів пов`язується, зокрема, з перетинанням митного кордону України транспортних засобів комерційного призначення. Натомість у даній справі встановлено, що спірні вагони було затримано саме для прикордонно-митного догляду, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 321 Митного кодексу України не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційній інстанції.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із затримання вагонів для митного догляду з травня по листопад 2016 Акціонерним товариством «Українська залізниця» нараховано позивачу додаткові платежі, понесені залізницею, розрахунок яких проведено за ставками Збірника тарифів № 1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.08.2017, залишеним без змін постановою Рівненького апеляційного господарського суду від 16.11.2017, у справі № 906/428/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Виробничого структурного підрозділу "Ужгородська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниц до Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" стягнуто з підприємства 1 015 160,69 грн за час затримки вагонів.

Так, судовими рішеннями у вищенаведеній справі встановлено, що 23-24.05.2016 на територію залізничної станції «Батьово» Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, для здійснення митних процедур були подані товаросупровідні документи на товар лісоматеріалів, що слідував у вагонах № 65751265, №67672048, №66788423, №66735234 по накладним з номерами відправки 401570, 401554, 403253, 401170.

По факту затримки вагонів з метою проведення митного огляду працівниками залізниці було складено акти загальної форми (ГУ-23) № 10994 від 27.05.2016, № 10985 від 26.05.2016.

На виконання заявок Закарпатської митниці ДФС, залізницею було проведено зважування вагонів № 65751265, №67672048, №66788423, №66735234 на станції «Батьово», про що складено акти загальної форми (ГУ-78) №№ 697, 698, 699, 705 від 15.06.2016.

З червня 2016 року в зоні митного контролю "Сортувальна" станції Батьово зони діяльності митного посту "Залізничний" було призупинено митні формальності щодо товару "деревина паливна " до жовтня 2016 року.

У зв`язку із затримкою вищенаведених вагонів залізницею нараховано державному підприємству плату за користування вагонами, за зберігання вантажу, за зважування, за вантажно-розвантажувальні роботи, за маневрену роботу, за телефонне повідомлення в загальній сумі 1 015 160,69 грн.

Також, Рішенням господарського суду Житомирської області від 04.07.2017, залишеним без змін постановою Рівненького апеляційного господарського суду від 24.10.2017, у справі № 906/362/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" до Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" за участю у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Закарпатська митниця ДФС стягнуто з державного підприємства 828 921,92 грн.

Судовими рішеннями у вищенаведеній справі встановлено, що 26.05.2016 на територію залізничної станції «Батьово» Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, для здійснення митних процедур були подані товаросупровідні документи на товар лісоматеріалів, що слідував у вагонах №67674176, №67389080, №66239336, №65810202 по накладним з номерами відправки №401588, 400853, 403188, 401596.

По факту затримки вагонів з метою проведення митного огляду працівниками залізниці було складено акти загальної форми (ГУ-23) № 10994 від 27.05.2016, № 10985 від 26.05.2016.

На виконання вищевказаних заявок Закарпатської митниці ДФС, було проведено зважування вагонів №67674176, №67389080, №66239336, №65810202 на станції «Батьово», про що позивачем складено акти загальної форми (ТУ-78) №№ 697, 698, 699, 705 від 15.06.2016.

З червня 2016 року в зоні митного контролю "Сортувальна" станції «Батьово» зони діяльності митного посту. 'Залізничний" було призупинено митні формальності щодо товару "деревина паливна..." до жовтня 1016 року.

У зв`язку із затримкою вищенаведених вагонів для митного огляду залізницею нараховано державному підприємству додаткові платежі, зокрема, за користування вагонами, за зберігання вантажу, за зважування, за вантажно-розвантажувальні роботи, за маневрену роботу, за телефонне повідомлення в загальній сумі 828921,92 грн.

Зазначені обставини мають преюдиційне значення у даній справі та з урахуванням приписів частини четвертої статті 75 ГПК України не підлягають повторному доведенню при розгляді цього спору.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, стягнута за судовими рішеннями плата за користування вагонами та інших послуг оплачена позивачем, що підтверджується представленими до матеріалів справи платіжними дорученнями №1063 від 10.11.2017, №3881 від 17.11.2017, №3973 від 30.11.2017, №3999 від 06.12.2017, №4043 від 11.12.2017, №4255 від 15.01.2018, №4286 від 22.01.2018, №4297 від 25.01.2018, №4353 від 31.01.2018, № 4373 від 07.02.2018, № 4506 від 27.02.2018, №4620 від 16.03.2018, №5107 від 25.05.2018, №5486 від 25.07.2018, №6246 від 31.10.2018, №6639 від 26.12.2018, №6679 від 28.12.2018, №6680 від 28.12.2018.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія встановила, що матеріалами справи підтверджується наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС, що полягала у не здійсненні пропуску вагону залізниці, в якому знаходився товар позивача та понесеними останнім збитками у вигляді сплачених залізниці додаткових платежів за затримку вагонів, оскільки фактично витрати за користування вагоном, за маневрову роботу, за зберігання вантажу, за зважування вантажу, за вантажно-розвантажувальні роботи, за телеграфне повідомлення, були виконані залізницею саме через затримку вагону Закарпатською митницею ДФС для митного огляду з травня по листопад 2016 року.

Відтак, позивачем, в порядку ст. 74 ГПК України, доведено наявністю усього складу цивільного правопорушення, необхідного для настання деліктної відповідальності згідно ст. 1173 ЦК України, ст. 30 МК України.

Судом апеляційної інстанції не приймаються також і твердження митниці щодо невстановлення судом обставин неправомірності дій митниці за конкретно визначений період часу використання вагонів, оскільки неправомірні дії (бездіяльність) митниці пов`язані із недотриманням встановленого статтею 199 Митного кодексу України граничного тридцятиденного строку перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур, а період затримки залізничних вагонів вже встановлений судовими рішеннями у справах № 906/362/17, 906/428/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.02.2019 позивачем подано заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій просив провадження в частині стягнення на користь Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" 351 039,96 грн закрити, стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Баранівське лісомисливське господарство" 1 493 042,65 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями Закарпатської митниці ДФС.

У відповідності до поданого стороною розрахунку нараховані залізницею додаткові платежі у період тридцятиденного терміну перебування вагонів під митним оглядом (ст. 199 МК України) не враховано позивачем, що стало підставою для відмови останнього від частини позовних вимог.

Статтею 14 ГПК України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 2 статті 46 ГПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач, зокрема, вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Отже, визначені наведеними нормами ГПК України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Принцип диспозитивності у господарському процесі означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом.

Враховуючи те, що позивачем у відповідності до вимог чинного процесуального закону подано заяву про відмову від частини позовних вимог, судова колегія вважає обґрунтованим задоволення судом першої інстанції позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України 1 493 042,65 грн збитків, завданих неправомірними діями (бездіяльністю) Закарпатської митниці ДФС.

Посилання апеляційної скарги на постанову Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 914/1221/18 судова колегія визнає безпідставними, оскільки обставини цієї справи є відмінними від обставин справи, що розглядається.

Щодо порушення місцевим господарським судом норм процесуального закону в частині відшкодування за рахунок Закарпатської митниці ДФС судових витрат, пов`язаних із оплатою послуг адвоката та неспіврозмірності їх розміру, судова колегія виходить із наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини другої зазначеної статті належать витрати на професійну правничу допомогу.

Абзацом першим частини другої статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому, ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, законодавцем надано суду право за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку частини 5 статті 126 ГПК України.

Разом з тим, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що визначено ч. 6 ст. 126 ГПК України.

Отже, керуючись принципом змагальності сторін в господарському судочинстві відповідно до ст. 13 ГПК України, суд при здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не зменшує з власної ініціативи розмір таких витрат, так як обов`язок доведення їх неспівмірності в розумінні ч. 4 ст. 126 ГПК України покладено на сторону, яка за результатами розгляду справи по суті повинна понести тягар компенсації таких витрат іншій стороні у справі, яка їх сплатила (Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 922/749/18).

Матеріали справи свідчать, що відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву наведено, зокрема, про необґрунтованість та завищення витрат на послуги адвоката, проте, жодних доводів та доказів в підтвердження неспівмірності даних судових витрат стороною не наведено. Так само, і апеляційна скарга містить лише посилання на неспівмірність означених витрат.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Враховуючи те, що позивачем в підтвердження обставин понесення стороною судових витрат, пов`язаних із правничою допомогу, до матеріалів справи представлено, зокрема, копію договору про надання правової допомоги від 27.11.2017, ордер серія КС 292271 від 03.05.2018, належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2863/10, виписки з особового рахунку, акти прийому надання правової допомоги, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про відшкодування за рахунок відповідача-2 витрат на оплату послуг адвоката в сумі 19500, 00 грн. Відповідачем-2, в порядку ст. 74 ГПК України, не доведено неспівмірності понесених стороною вищенаведених судових витрат.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/14841/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача-2 у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/14841/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/14841/18 залишити без змін.

3. Справу №910/14841/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 30.08.2019