УХВАЛА

м. Київ

14.08.2019Справа № 910/8694/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" до Київської обласної державної адміністрації про зміну договору.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання: Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Українець М.П.;

від відповідача - не з`явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов, у якому Позивач просить суд змінити договір №61.2014 від 21.07.2014 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування №397 "Вишгород - Київ АС Полісся" шляхом продовження строку його дії на 5 (п`ять) років.

Вимоги позову мотивовані протиправною бездіяльністю Відповідача щодо розгляду поданих Позивачем документів щодо продовження строку дії договору.

Так, Позивач здійснював пасажирські перевезення на маршруті загального користування №397 «Вишгород - Київ АС Полісся» на підставі Договору №61.2014 від 21.07.2014 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування; термін дії договору - 5 років з моменту підписання.

Позивач зазначає, що маючи намір і надалі здійснювати пасажирські перевезення на вказаному маршруті, він заздалегідь у встановленому порядку звернувся до Київської обласної державної адміністрації (Відповідач) із заявою щодо продовження дії договору, але його заява у встановлений строк розглянута не була і відповіді не неї Позивач не отримав.

А саме, Позивач посилається, що у строк, встановлений Порядком проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03 грудня 2008 р. № 1081, Відповідач не провів конкурс на маршрут загального користування №397 «Вишгород - Київ АС Полісся», але при цьому, Позивач не отримав і відповіді на заяву про продовження дії договору.

Оскільки маршрут може узагалі лишитися без перевізника, а у інший строк, ніж встановлений вказаним Порядком, призначення та проведення конкурсу на маршруті неможливе, оскільки суперечитиме цьому Порядку, то Позивач вбачає єдине законне врегулювання правовідносин через пролонгацію дії договору між ним та Відповідачем, але оскільки Відповідач на пропозиції Позивача не реагує, то Позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач по суті спору не висловився, та натомість заявив клопотання про закриття провадження у справі, оскільки на його думку дана справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Позивач проти позову заперечує зазначаючи, що зобов`язання за договором №61.2014 від 21.07.2014 є господарським, і належність указаного договору саме до господарських, а не до адміністративних зобов`язань, була встановлена при розгляді спору №910/2036/16, остаточне рішення у якому виніс Верховний Суд України постановою від 22.12.2016. Відтак, остаточне рішення з питання належності указаного договору до господарських винесено.

Судом досліджено текст постанови Верховного Суду України від 22.12.2016 у справі №910/2036/16, та суд зазначає, що договір №61.2014 від 21.07.2014 не був предметом спору та дослідження у вказаному судовому спорі, натомість, там надавалася оцінка недійсності іншого договору - від 26.11.2015 № 61.2014/2.

При винесенні вказаної постанови Верховний Суд України посилався на позицію Верховного Суду України в постанові №21-713а16 від 10 травня 2016 року, де останній зазначав, що орган виконавчої влади або місцевого самоврядування у відносинах щодо організації та порядку проведення конкурсу перевезення пасажирів дійсно є суб`єктом владних повноважень, тому спори про оскарження рішень чи бездіяльності цих органів - до виникнення договірних правовідносин між організатором та перевізником-претендентом - відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Суд дослідив заперечення Відповідача, та зазначає, що у даному випадку вважає за необхідне застосувати більш пізню за датою практику Верховного Суду, а саме, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №910/2175/18.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 12.06.2019, справа №910/2175/18, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2, 7 частини першої статті 4 цього ж Кодексу публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Пункт 16 частини 1 статті 4 КАС України формулює поняття адміністративного договору як спільного правового акта суб`єктів владних повноважень або правового акта за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має певне розмаїття форм, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону.

Стаття 3 Закону України "Про автомобільний транспорт" установлює, що цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

За змістом статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" органи місцевого самоврядування формують мережу міських автобусних маршрутів загального користування і здійснюють у межах своїх повноважень контроль за дотриманням законодавства у сфері автомобільного транспорту на відповідній території, запроваджують автоматизовану систему обліку оплати проїзду та встановлюють порядок її функціонування, а також види, форми носіїв, порядок обігу та реєстрації проїзних документів; визначають особу, уповноважену здійснювати справляння плати за транспортні послуги в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду.

Відповідно до положень статті 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту, а на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області (внутрішньообласні маршрути), - на Раду міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації.

Вказані повноваження виконавчого органу сільської, селищної, міської ради кореспондуються з повноваженнями, зазначеними у підпунктах 10 та 12 пункту "а" частини першої статті 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а повноваження адміністрації - з пунктом 2 статті 20 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", який передбачає, що місцева державна адміністрація забезпечує організацію обслуговування населення підприємствами, установами та організаціями житлово-комунального господарства, зв`язку, телебачення, радіомовлення, торгівлі та громадського харчування, побутового і транспортного обслуговування незалежно від форм власності.

Частина перша статті 44 Закону України "Про автомобільний транспорт" указує, що організація проведення конкурсу та визначення умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з огляду на вказані приписи норм матеріального та процесуального права на органи виконавчої влади та місцевого самоврядування покладені повноваження із забезпечення обслуговування населення засобами транспорту, в тому числі із залученням з цією метою на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності.

Так, описаний вище судом Порядок проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 03 грудня 2008 р. № 1081, на який посилається як Позивач, так і Відповідач, визначає процедуру підготовки та проведення конкурсу з перевезення пасажирів на міжміському і приміському автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі області, автобусному маршруті, що не виходить за межі території району, автобусному маршруті, що проходить у межах населеного пункту, та автобусному маршруті, що проходить у межах об`єднаної територіальної громади (далі - конкурс), а також процедуру визначення автомобільного перевізника для роботи на міжміському і приміському автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку конкурсний комітет - це постійний або тимчасовий орган, утворений організатором для розгляду конкурсних пропозицій та прийняття рішення про визначення переможця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019, справа №910/2175/18, зазначає, що наведена норма дає підстави для висновку, що рішення конкурсного комітету, утвореного відповідним органом влади для виконання покладених на останнього повноважень, є управлінським у сфері транспортного обслуговування

Відтак, провівши системний аналіз усіх наведених норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що орган виконавчої влади - це суб`єкт владних повноважень, що виступає у правовідносинах щодо організації та проведення конкурсу з перевезення пасажирів як організатор та контролюючий орган у цій сфері, відповідно й правовідносини, що складаються між організатором та учасниками конкурсу під час його організації та проведення містять ознаки публічно-правових відносин у розумінні КАС України, а договір про організацію перевезень, укладений за наслідками проведення такого конкурсу, відповідає ознакам адміністративного договору.

У вказаній справі №910/2175/18, за результатами перегляду судових рішень у якій Великою Палатою Верховного Суду було винесено постанову від 12.06.2019, предметом розгляду було визнання незаконними та скасувати рішення конкурсного комітету та наказу про введення в дію цього рішення, і визнання недійсним укладеного на їх підставі договору про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування.

Тобто, предметом розгляду були дії адміністрації, як суб`єкта владних повноважень і перевірка результату дій такого органу під час реалізації покладених на нього управлінських функцій, а також відповідність приписам чинного законодавства договору, укладеного сторонами за результатами таких дій, що в цілому свідчить про публічно-правовий характер спірних правовідносин, що і було вказано Великою Палатою Верховного Суду у постанову від 12.06.2019.

У даному спорі у справі №910/8694/19 Позивач також просить суд оцінити на предмет правомірності дії Відповідача - Київської обласної державної адміністрації, як суб`єкта владних повноважень, і перевірити результату дій такого органу під час реалізації покладених на нього управлінських функцій - під час відсутності належного реагування на звернення Позивача про проведення конкурсу згідно передбаченої Порядком процедури, і також перевірити на відповідність приписам чинного законодавства відсутність акцепту Відповідачем оферти Позивача про продовження дії договору, укладеного сторонами за результатами попереднього конкурсу, який був призначений та проведений Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на підставі наведеного вище Порядку.

Враховуючи наведене та позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.06.2019, суд дійшов висновку про публічно-правовий характер спірних правовідносин, що виключає розгляд даного спору в порядку господарського судочинства, оскільки такі спори мають вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Отже, провадження у даному спорі суд закриває на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та роз`яснює Позивачу, що даний спір належить до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи відсутність клопотання Позивача про повернення сплаченої суми судового збору, судом у межах даної ухвали питання повернення судового збору не вирішується. Разом з цим, права заявити суду відповідне клопотання Позивач не позбавлений.

Керуючись ст.ст. 231, 234, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 910/8694/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" до Київської обласної державної адміністрації про зміну договору.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 235 ГПК України негайно після її оголошення, і може бути оскаржена в порядку та строк встановлені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст складено 19.08.2019.

Суддя Р.Б. Сташків