ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2019 р.            Справа№ 910/15897/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Дикунської С.Я.

суддів:           Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.04.2019 (повний текст складено 11.04.2019)

у справі № 910/15897/18 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс»

до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державної фіскальної служби України

про визнання протиправними дій та визнання права

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» (далі – ТОВ «Тар Альянс», Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі – АТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк, відповідач) про визнання протиправними дій та визнання права. В обґрунтування своїх вимог зазначило про невизнання відповідачем права позивача на звільнення від сплати єдиного внеску на державне соціальне страхування, відтак просило:

- визнати протиправними дії Банку як сторони Договору банківського рахунку №03/56-3-2-00/2412-05БМ від 18.12.2014 щодо відмови у виконанні платіжного доручення Товариства №225 від 07.09.2018 через відсутність підтверджуючих документів зі сплати єдиного соціального внеску на державне соціальне страхування;

- визнати право Товариства як сторони Договору банківського рахунку №03/56-3-2-00/2412-05БМ від 18.12.2014 на виконання Банком розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати без одночасного подання Товариством розрахункових документів про перерахування сум ЄСВ.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що має право прийняти на виконання розрахунковий документ на перерахування заробітної плати лише за умови одночасного подання платником документів про сплату ЄСВ або довідки про видачу коштів без перевірки сум сплати ЄСВ, проте позивачем жодних з цих документів надано не було. Крім цього, друга позовна вимога є такою, що спрямована на майбутнє, тобто фактично направлена на захист прав позивача, які ще не порушено Банком.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державну фіскальну службу України (далі – третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі 910/15897/18 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Тар Альянс» відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Тар Альянс» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції відмовився застосувати до спірних правовідносин положення п. 9-4 розділу VII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», проте застосував підзаконні акти, які суперечать цим нормам, чим порушив приписи ч. 7 ст. 11 ГПК України. Крім цього, суд не врахував наданих позивачем доказів, які підтверджували, що Банк за дорученням ТОВ «Тар Альянсу» вже здійснював перерахування зарплати без надання документів про сплату ЄСВ, і за це до нього не було застосовано жодних санкцій. Також суд першої інстанції невірно встановив, що друга позовна вимога спрямована на майбутнє і відмовився застосовувати дійсно ефективний спосіб захисту, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 5 ГПК України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, прохання не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, відповідач зазначав, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції максимально доступно, повно та об’єктивно обґрунтував свою позицію перш за все положеннями Закону, а вже в другу чергу - нормами підзаконних актів, прийнятих на виконання Закону. За твердженнями відповідача, Банк, який обслуговує роботодавця, має право прийняти на виконання від платника єдиного внеску платіжне доручення та інші розрахункові документи на перерахування коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок, та здійснити перерахування зазначених коштів виключно за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування коштів для сплати сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у встановленому Порядку або в разі поданні таким платником довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску. З огляду на наведене, на думку відповідача, доводи апелянта про порушення місцевим судом приписів процесуального права, а саме ч. 7 ст. 11 ГПК України щодо не застосування акту вищої юридичної сили не заслуговують на увагу, адже в даному випадку суд перш за все керувався Законом, підзаконні нормативні акті (Інструкція № 22, Порядок № 453) не містять жодної невідповідності вимогам Закону в частині законодавчо встановленого обов’язку Банку перевіряти сплату єдиного внеску роботодавцями. Крім цього, відповідач стверджував, що правом (обов’язком) визнавати чи не визнавати права позивача на звільнення від сплати будь-яких податків і зборів наділено відповідні державні органи, на які чинним законодавством покладено обов’язок здійснювати перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів. Таке визнання звільнення позивача від необхідності сплати ЄСВ має (може) бути засвідчене в установленому порядку саме цими відповідними державними органами, в тому числі, шляхом видачі ними в межах їх компетенції довідок, встановлених Порядком № 453 (або іншим нормативним актом), які б надавали Банку змогу не порушуючи Закон не перевіряти сплату єдиного внеску роботодавцями при виплаті заробітної плати. Щодо тверджень апелянта про те, що місцевий суд повинен був врахувати надані ним докази того, що Банк за дорученням позивача вже здійснював перерахування зарплати без надання документів про сплату ЄСВ, і за це до нього не застосовувалось жодних санкцій, відповідач зазначив, що факт неодноразового перерахування Банком в 2014 році за дорученням позивача зарплати без надання останнім документів про сплату ЄСВ у минулому не входить до предмета доказування у даному спорі та не може слугувати доказом неправомірності дій Банку у 2018 році. Крім цього, факт не застосування контролюючими органами санкцій до Банку за перерахування зарплати без сплати ЄСВ у 2014 році не може свідчити про те, що такі санкції не можуть бути застосовані за порушення законодавства у майбутньому. Також відповідач стверджував про правомірність висновків суду першої інстанції щодо другої позовної вимоги як такої, що спрямована на майбутнє, тобто фактично направлена на захист прав позивача, які ще не порушено Банком тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 20.08.2019 з’явились представники учасників провадження, представник позивача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечували доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 28.12.2014 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (відповідачем, банком за договором) та ТОВ «Тар Альянс» (позивачем, клієнтом за договором) укладено Договір банківського рахунку №03-56-3-2-00/2412-05БН (далі – Договір), за умовами п. 2.1 якого банк відкриває клієнту один або декілька рахунків та здійснює розрахунково-касове обслуговування. Номер та валюта рахунку зазначаються в заяві про відкриття поточного рахунку, яка є невід’ємною частиною Договору.

За змістом п. 5.1 Договору клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своїх рахунках за винятком випадків та відповідно до вимог, визначених законодавством України та Договором. Клієнт здійснює розпорядження коштами на рахунках на підставі належним чином оформлених розрахункових документів та в межах залишку грошових коштів на рахунках на початок робочого дня (якщо інше не встановлено окремими договорами між банком і клієнтом). За наявності технічної можливості банк виконує розрахункові документи клієнта з урахуванням сум, що надходять на його рахунки протягом відповідного робочого дня.

Відповідно до п. 5.3 Договору розрахункові документи клієнта в національній валюті виконуються банком не пізніше наступного робочого дня після дня їх надходження, якщо інше не передбачено Договором або додатковими угодами до нього. У випадку витребування банком від клієнта документів/інформації, визначених ст. 10 Договору, визначений вище строк не застосовується та виконання розрахункового документу клієнта здійснюється банком в строк не пізніше наступного робочого дня після отримання банком від клієнта належних документів/інформації.

Підставою виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

В силу господарського зобов’язання, яке виникає між суб’єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання (ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України), один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов’язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За договором банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Разом з цим, Інструкція «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затверджена постановою Правління НБУ від 12.11.2003 №492 (далі - Інструкція), регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки): поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму (далі - клієнти).

Положеннями п. 1.4 Інструкції визначено, що порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією.

Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Банк може відмовити клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених законодавством України і Договором (п.п. 1.5, 1.7 Інструкції).

Відповідно до п. 1.8 Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідно до умов Договору 07.09.2018 ним сформоване платіжне доручення №225 про перерахування заробітної плати та надано його відповідачу для виконання, однак Банк відмовився від виконання цього платіжного доручення в зв’язку з тим, що Товариством не надано доказів сплати єдиного соціального внеску, що є обов’язковим для перерахування коштів для виплати заробітної плати в силу Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування». Такі дії Банку, на думку позивача, є неправомірними, оскільки Товариство має право не сплачувати ЄСВ на підставі п. 9-4 розділу VII вказаного Закону з огляду на те, що зареєстроване на території, де проводиться антитерористична операція.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов'язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків, що визначено ч. 1 ст. 3 вказаного Закону.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» крім іншого платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набрав чинності з 15.10.2014, визначено, серед іншого, тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пп. 8 п. 4 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме підпункт «б» розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 9-3 (п. 9-4 в редакції Закону з 13.03.2015 року).

За змістом 9-4 розділу VIII згаданого Закону платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року №405/2014, звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов'язків платника єдиного внеску в період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що Товариство як платник єдиного соціального внеску, яке має зареєстроване місцезнаходження у м. Горлівка – населеному пункті, де проводиться антитерористична операція, заявою від 17.12.2015 звернулось до СДПІ з обслуговування великих платників податку у м. Донецьку МГУ ДФС, якою заявило про звільнення від виконання усіх обов’язків платника єдиного внеску, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» банки під час відкриття рахунків зобов'язані вимагати від юридичних та фізичних осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, документи, що підтверджують їх взяття на облік в органі доходів і зборів як платників єдиного внеску або виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (для осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п'ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, взяття на облік яких в органі доходів і зборів здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців»).

За приписами ч. 2 цієї статті банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

У разі невиконання цієї вимоги банки за рахунок власних коштів в порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу доходів і зборів суму, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску, з правом зворотної вимоги до платників єдиного внеску щодо відшкодування цієї суми.

Відповідно до згаданої правової норми розроблено Порядок прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, який затверджено наказом Міндоходів від 09.09.2013 №453 (далі – «Порядок»).

За змістом п. 2 Порядку банки приймають від платників єдиного внеску грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування коштів для сплати сум єдиного внеску. Суми, сплачені за цими документами, повинні складати не менше 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати, зазначеної в грошових чеках, платіжних дорученнях та інших розрахункових документах.

Якщо в розрахункових документах або документах на переказ готівки сума єдиного внеску менша, ніж 1/3 суми коштів для виплати заробітної плати, банки приймають від платників єдиного внеску грошові чеки та/або платіжні доручення, та/або інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати разом з оригіналом довідки-розрахунку, погодженим з органом доходів і зборів за місцем взяття на облік платника єдиного внеску.

За приписами п. 5 вказаного Порядку платникам, які звертаються до органів доходів і зборів за погодженням довідки-розрахунку, у якій сума перерахування єдиного внеску менша ніж 1/3 суми коштів на виплату заробітної плати, зазначеної в грошовому чеку та/або платіжному дорученні, та/або іншому розрахунковому документі, у зв'язку із застосуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та які протягом попереднього року не допустили порушень законодавства про нарахування та сплату єдиного внеску, за рішенням керівника органу доходів і зборів надається довідка про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку. Строк дії довідки, що надається платнику єдиного внеску для пред'явлення банку, не повинен перевищувати одного року.

Банк після отримання від платника довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску приймає від платника грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи для перерахування (видачі) заробітної плати без перевірки сум єдиного внеску, сплачених за розрахунковими документами (документами на переказ готівки).

У разі виявлення органом доходів і зборів порушення законодавства про нарахування та сплату єдиного внеску платником, якому видана довідка про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску, зазначена довідка відкликається органом доходів і зборів до закінчення строку її дії шляхом направлення відповідного повідомлення згідно з додатком 3 до цього Порядку платнику єдиного внеску та обслуговуючому банку. Банк наступного робочого дня після отримання такого повідомлення приймає від платника грошові чеки, платіжні доручення та інші розрахункові документи для перерахування (видачі) заробітної плати відповідно до п. 2 цього Порядку.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що банк має право прийняти на виконання від платника єдиного соціального внеску платіжні доручення та інші розрахункові документи на перерахування коштів для виплати заробітної плати, на які за Законом нараховується єдиний внесок, та здійснити перерахування зазначених коштів виключно за умови одночасного подання платником єдиного внеску розрахункових документів (документів на переказ готівки) про перерахування для сплати сум єдиного соціального внеску, або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у встановленому Порядку, або у разі подання таким платником довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску.

При цьому, ні Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не змінювався порядок прийняття банками до виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати для платників, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція.

Тобто, обов’язок виконання Банком розрахункового документу Товариства (платіжного доручення №225 від 07.09.2018) був зумовлений необхідністю подання Товариством розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного соціального внеску, або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у встановленому Порядку, або у разі подання таким платником довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту надання позивачем Банку вищезгаданих документів станом на момент виставлення платіжного доручення для перерахування грошових коштів в якості заробітної плати працівникам.

За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, позивачем не доведено суду, що дії Банку, які полягали у відмові виконати розрахунковий документ (платіжне доручення №225 від 07.09.2018), є неправомірними та такими, що вчинені всупереч умовам Договору та вимогам чинного законодавства України.

Разом з цим, згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у разі невиконання цієї вимоги банки за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу доходів і зборів суму, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску, з правом зворотної вимоги до платників єдиного внеску щодо відшкодування цієї суми.

Отже, виконавши розрахунковий документ позивача про перерахування грошових коштів в якості заробітної плати без одночасного надання доказів сплати Товариством відповідних сум єдиного соціального внеску або довідки про видачу коштів для виплати заробітної плати без перевірки сум сплати єдиного внеску, Банк міг понести збитки в розмірі, що дорівнює сумі несплаченого єдиного внеску.

При цьому, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права й таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Тим більше, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що вчинення Банком оскаржуваних дій суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує права та/або законні інтереси позивача.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що вимоги позивача про визнання протиправними дій Банку як сторони Договору щодо відмови у виконанні платіжного доручення Товариства №225 від 07.09.2018 через відсутність підтверджуючих документів зі сплати єдиного соціального внеску на державне соціальне страхування не підлягають задоволенню як безпідставні та необґрунтовані.

З приводу вимог позивача про визнання права Товариства як сторони Договору на виконання Банком розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати без одночасного подання Товариством розрахункових документів про перерахування сум ЄСВ, слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу приписів ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За приписами ст. 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з вимогами ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

В той же час, заявлена позивачем вимога про визнання права Товариства як сторони Договору на виконання Банком розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати без одночасного подання Товариством розрахункових документів про перерахування сум ЄСВ фактично спрямована на майбутнє, тобто направлена на захист прав позивача, які станом на момент звернення до суду із даним позовом не є порушеними, що суперечить приписам ст. 2 ГПК України, відтак в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тар Альянс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 у справі № 910/15897/18 – без змін.

Матеріали справи № 910/15897/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.08.2019

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська

Судді                                                                                Г.А. Жук

А.О. Мальченко