ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/10721/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. – головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання : Громак В.О.

за участю представників: ТОВ "Сумигаз Збут" –адвоката Кислощук Я.С., ПАТ "НАК "Нафтогаз України" – адвоката Лисенка В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019

та на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018

у справі № 910/10721/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним договору в частині,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018, ТОВ "Сумигаз Збут" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним частково, а саме абаз. 3, 6,7,8 п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 № 16-445-Н, укладеного між сторонами, посилаючись на те що, оскаржуваний пункт правочину, суперечить Порядку від 11.01.2005 № 20, Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 і Порядку від 03.08.2015 № 693/688.

Також, у позовній заяві зазначено, що укладаючи цей правочин з урахуванням оскаржуваного п. 6.1, позивач діяв проти своєї волі та під тиском тяжких обставин, що змусило ТОВ "Сумигаз збут" підписати договір на вкрай невигідних умовах, оскільки підписуючи договір, останній не міг передбачити реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним пунктом правочину, а тому наявні підстави для визнання його недійсним, враховуючи положення ст. 203, 2015, 233 ЦК України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.11.2018 у справі № 910/10721/18 (суддя Мудрий С.М.) відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 (судді : Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.) рішення Господарського суду м. Києва від 06.11.2018 у справі № 910/10721/18 залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ "Сумигаз Збут" просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення Господарського суду м. Києва від 06.11.2018 у справі № 910/10721/18 скасувати, направивши справу на новий судовий розгляд.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями щодо відмови в позові, скаржник посилається на те що судами не враховано та не з'ясовано всіх обставин справи, при цьому вирішуючи даний спір, на думку позивача, судами обох інстанцій помилково не застосовано положення ст. 203, ст. 215, ст. 233 ЦК України, внаслідок чого ними ухвалені неправомірні рішення.

У відзиві ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі що прийняті з урахуванням норм матеріального та процесуального права.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду від 21.03.2019 для розгляду вказаної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. – головуючого (доповідача), Жукова С.В., Білоуса В.В.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.03.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Сумигаз Збут" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 та призначено справу до розгляду на 22.05.2019 на 10:00 год.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2019 провадження у справі № 910/10721/18 за касаційною скаргою ТОВ "Сумигаз Збут" зупинене до розгляду об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 924/296/18.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Сумигаз Збут" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018, розгляд справи призначено на 07.08.2019 на 10:30 год.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень згідно вимог ст. 310 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, сторонами укладено договір купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 № 16-445-Н, за умовами якого ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) зобов'язується передати ТОВ "Сумигаз збут" (покупець) у 2016 - 2017 роках природний газ, що використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору, (п.п. 1.1., 1.2 договору).

За п.11.1 цього договору визначено, що цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 жовтня 2016, і діє в частині продажу природного газу до 31 березня 2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення .

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абзацом третім цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Остаточний розрахунок з оплати вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 (Офіційний вісник України, 2005 р., № 2, ст. 88) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Вартість фактично переданого газу, яка підлягає сплаті грошовими коштами за процедурою, передбаченою абзацом третім цього пункту, визначається на підставі актів звіряння розрахунків (в тому числі, коригуючих актів) за відповідний місяць, підписаних покупцем та розпорядником коштів місцевого бюджету, оригінали яких надаються покупцем продавцеві до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу.

У разі не надання покупцем продавцеві до 25 числа (включно) передбачених в абзаці четвертому цього пункту актів звіряння розрахунків за відповідний місяць, остаточний розрахунок за весь фактично переданий у відповідному місяці купівлі-продажу природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Покупець зберігає за собою право надати акт звіряння розрахунків, передбачений в абзаці четвертому цього пункту до закінчення 90 (дев'яноста) дня, що відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу. При цьому, у випадку, якщо покупець надасть продавцеві, передбачений абзацом четвертим цього пункту, акт звіряння пізніше 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу але до закінчення 90 днів, що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу, то розрахунок за придбаний покупцем газ, в частині суми зазначеної в такому акті звіряння, буде здійснюватись в порядку, передбаченому абзацом третім цього пункту але з такими особливостями. З дати надання продавцеві покупцем зазначеного вище акту звіряння, припиняється нарахування продавцем неустойки, 3% річних, а також інфляційних збитків на суму, зазначену в такому акті звіряння, на період з дати надання акту звіряння продавцеві і до закінчення 90 днів що відраховуються з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за придбаний покупцем природний газ в частині, що підлягає оплаті за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 (Офіційний вісник України, 2005 p., № 2, ст. 88), має бути здійснений до закінчення 90 (дев'яностого) дня який відраховується з 1 числа місяця, що настає за місяцем в якому була здійснена купівля-продаж природного газу, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.

Покупець може ініціювати проведення розрахунку за придбаний природний газ за процедурою передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20 і після спливу 90 денного строку, передбаченого абзацом 3 цього пункту.

Сторонами погоджено, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором, за виключенням випадків, коли продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його то зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів які перевищують цей 5 денний строк.".

Предметом даного позову є вимоги щодо визнання недійсним п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу у зв'язку з тим, що оскаржуваний пункт правочину суперечить вимогам чинного законодавства та укладений цей договорі, у спірній частині, проти волі позивача та під тиском тяжких обставин.

Як вбачається із матеріалів справи та як встановлено судами, ТОВ "Сумигаз Збут", як покупцем природного газу, здійснено дії, що свідчать про схвалення спірного договору, оскільки за період з жовтня по березень 2017 відповідач поставив, а позивач прийняв природний газ на загальну суму 2 061 132 988,87 грн., за який позивач частково розраховувався, що підтверджується банківськими виписками, актами звіряння розрахунків, сальдо підприємства ТОВ "Сумигаз Збут" за період з 01.10.2016 по 31.07.2018, операціями підприємства ТОВ "Сумигаз Збут" за період з 01.10.2013 по 31.07.2018.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони, укладаючи договір купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 № 16-445-Н, зокрема і в частині спірних умов п. 6.1, за взаємною згодою визначили його умови на власний розсуд, з урахуванням примірного договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що не протирічить вимогам чинного законодавства.

Відтак, враховуючи вище зазначене та вимоги ст. ст. 203, 207, 215, 233, 626-628, ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд дійшли висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 № 16-445-Н, оскільки спірний пункт правочину не суперечить вимога законодавства, зворотного належним чином не доведено, як і не доведено позивачем того, що догорів купівлі-продажу природного газу, в оскаржуваній частині, укладено ним проти його волі та під тиском тяжких обставин, а тому суди попередніх інстанцій відмови у задоволенні позову за недоведеності.

За ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Статтею 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У розумінні наведених приписів правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Отже, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Таким чином, враховуючи встановлене судами попередніх інстанцій та наведені вище норми права, касаційний господарський суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу від 28.10.2016 № 16-445-Н, укладеного між сторонами, так як спірний пункт правочину не суперечить актам цивільного законодавства, а виконання умов цього договору шляхом прийняття природного газу, здійснення оплати за отриманий товар на умовах, визначених даним договором, свідчить про погодження та прийняття сторонами усіх умов оспорюваного договору купівлі-продажу природного та крім того, позивачем не доведено належними та достовірними доказами того, що цей договір, зокрема, в оскаржуваній частині, з його сторони укладено проти волі та під тиском тяжких обставин.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Об'єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, з урахуванням вище викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі № 910/10721/18 постановлені у відповідності до фактичних обставин, з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які викладені в оскаржуваних рішеннях.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладаються на заявника касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2018 у справі № 910/10721/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий,суддя- Ткаченко Н.Г.

Судді- Білоус В.В.

Жуков С.В.