ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.08.2019                               м. Ужгород                              Справа № 907/263/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №907/263/19

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Укрпромінвест-Мукачево” м. Мукачево до Закарпатської дирекції ПАТ “Укрпошта”, м. Ужгород про стягнення суми 46080,55грн. збитків

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача про стягнення суми 46080,55грн. збитків , посилаючись на порушення вимог ст.ст. 11, 15, 16, 525, 526, 614, 936-955, 1011, 1021 Цивільного кодексу України, ст.ст. 174, 193, 224, 225 Господарського кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов’язань по договору, що призвело до завданих збитків чим порушив вимоги ст. 526, Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п’ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки справа №907/263/19, враховуючи, що дана справа не є складною в розумінні норми ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, будь-яких клопотань щодо розгляду спору з повідомленням (викликом) сторін подано не було, у зв’язку з чим, враховуючи також, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.05.2019 позов було залишено без руху.

27.05.2019 до Господарського суду Закарпатської області від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.06.2019 суд ухвалив відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та, встановлено сторонам строк для подання відповіді на відзив (позивачем) та заперечень (відповідачем) (якщо такі будуть подані) не пізніше 20.07.2019 р.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідач на виконання вимог ухвали суду від 04.06.2019 року надіслав 26.06.2019 року відзив на позов, в якому проти задоволення вимог заперечує, з підстав наведених у відзиві.

Позивач своїм правом на подання заперечень на відзив у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України не скористався.

З огляду на наведене, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Судом також враховано, що згідно з приписами п. 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, та відповідачем у відзиві на позов , суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між товариством з обмеженою відповідальністю “Укрпромінвест-Мукачево», м. Мукачево та акціонерним товариством «Укрпошта», м. Ужгород 02.12.2016року укладено договір комісії №1705-16 (далі- договір). Згідно предмету договору Комісіонер від свого імені та за рахунок і за дорученням Комітента зобов'язувався за винагороду здійснити в інтересах останнього реалізацію кондитерських виробів (товару) через без балансові виробничі підрозділи Комісіонера.

Відповідно до п. 2.2 Договору Відповідач зобов'язаний прийняти у Позивача Товар, призначений для комісії, та вжити всіх необхідних заходів для його збереження від втрати, нестачі або пошкодження.

Згідно п. 2.6. Договору Відповідач зобов'язаний до 15-го числа кожного місяця, наступного за звітним надавати Комітенту звіт про реалізацію товару, проводити розрахунки за реалізований товар та подавати замовлення на поставку товару.

Пунктом 7.1. Винагорода Комісіонеру за реалізований Товар Комітента сплачується шляхом утримання Комісіонером належних останньому сум з коштів. що отримані Комісіонером за проданий товар Комітента.

Відповідно до Акту звірки розрахунків за період з 01.09.2018 по 30.09.2018 року кредиторська заборгованість Закарпатської дирекції ПАТ «Укрпошта» перед ТОВ «Укрпромінвест - Мукачево» складала 119 158.37 грн.

Як зазначено Позивачем та не спростовано Відповідачем, Позивач надіслав Відповідачу претензію, з вимогою погашення заборгованості.

У відповідь на претензію Відповідач здійснив часткову оплату суми заборгованості та згідно акту приймання передачі від 21.01.2019 року повернув товар який не відповідає своїм якісним характеристикам.

У зв’язку з чим Позивач звернувся до суду з метою стягнення суми понесених збитків.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За загальним правилом господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (стаття 181 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір комісії.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов’язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною 1 ст. 1021 ЦК України встановлено, що комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, нестачу або пошкодження майна комітента.

З метою повного виконання своїх зобов’язань за договором на комісіонера покладається обов’язок не допустити втрату, недостачу або знищення майна . Відтак, на дані правовідносини поширюється дія норм ст.ст.936-955 ЦК України, які регулюють договори зберігання.

Відповідачем у відзиві зазначено що порядок повернення нереалізованого товару врегульовано п.2.5. Договору комісії № 1705-16 від 02 грудня 2016 року, відповідно до якого Комісіонер зобов'язаний повернути Комітенту, на його прохання і за його рахунок, нереалізований Товар протягом 15 днів з дня отримання письмового повідомлення Комітента. Зазначаючи, що іншого порядку повернення нереалізованого товару договором не передбачено, та те що Відповідач був зобов'язаний звернутися за поверненням нереалізованого товару, надавши письмове повідомлення про це Відповідачу. Однак Позивачем цього зроблено не було. Внаслідок чого збитки спричинені не з вини Відповідача та відсутні підстави для притягнення його до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

З огляду на наведене Відповідачем у відзиві, суд зазначає, що відповідно до п. 12.1.

якщо Товар не реалізовано впродовж встановленого терміну реалізації він підлягає поверненню Комітенту. Згідно п. 12.4. При операціях з передачі та реалізації Товару. Комісіонер несе повну відповідальність за збереження зовнішньої упаковки та якості Товару. яка пов'язана з його неправильним зберіганням.

Отже, звернення Комітента для повернення нереалізованого товару, згідно п.2.5 Договору, є його правом, а не обов’язком. Обов’язком Комітента згідно п.12.5 Договору є забрати товар у десятиденний термін, з дня отримання повідомлення, у місці передачі Товару. Вивезення Товару здійснюється Комітентом за його рахунок та його транспортними засобами.

Судом становлено, а Відповідачем належним чином не спростовано, що Відповідач в порушення умов п.2.4, п.12.4, та п.12.5 не здійснив повідомлення Позивача про виникнення непередбачених обставин, не здійснив повідомлення позивача, про повернення нереалізованого товару впродовж встановленого терміну реалізації, та не вжив заходів для збереження товару.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 8.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов’язань за даним договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

У відповідності з вимогами п.4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві, передбачено ст.951 ЦК України, відповідно до якої, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі –у розмірі її вартості.

Стаття 614 ЦК України передбачає, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов’язань покладається при наявності вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб’єкт та об’єкт правопорушення, а також суб’єктивна та об’єктивна сторони.

Тобто, даною статтею Цивільного кодексу України встановлено загальне правило, за яким боржник несе відповідальність за порушення зобов'язання за наявності його вини.

Випадки, в яких боржник взагалі не несе відповідальності, визначені, зокрема, статтею 617 Цивільного кодексу України, статтею 218 Господарського кодексу України, та пов'язані з невиконанням зобов'язання через випадок чи непереборну силу тощо.

Натомість, визначення наявності чи відсутності вини боржника в розумінні статі 614 Цивільного кодексу України здійснюється саме через доведення боржником та з'ясування судом тих обставин, що боржником було вжито всіх залежних від нього заходів для виконання зобов'язання.

Враховуючи вищевказані обставини та те, що Відповідач не надав суду жодного доказу, який би свідчив про вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо збереження майна Позивача, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога Позивача в частині стягнення понесених збитків підлягає задоволенню в повному обсязі.

В частині стягнення суми витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Таким чином, суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також доведеності понесених витрат.

Враховуючи в сукупності вище викладене та положення частини 4 ст.126 ГПК України, з огляду на те що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, заявлений позивачем розмір понесених витрат на правничу допомогу у сумі 16 770,19 грн. є не співрозмірним та не відповідає критерію розумності їх розміру з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з урахуванням ціни позову (46 080,55 грн.) та складності справи .

З огляду на наведене суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення суми понесених збитків у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 191, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (01301, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ) в особі Закарпатської дирекції ПАТ «Укрпошта» (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» (89600,м Мукачево, вул. Івана Франка, 52 ) суму 46 080,55грн. (сорок шість тисяч вісімдесят гривень 55 коп.) суми збитків, а також суму 1921,00 грн.(одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня 00 коп. ) – у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

3.У відшкодуванні витрат позивача на надання правової допомоги відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 21.08.2019.

Суддя О.Ф. Ремецькі