ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2019 справа №914/542/19

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Фартушок Н.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс»

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент»

про: стягнення 2138,84грн.,

Представники

позивача: не з`явився;

відповідача: Шапошніков І.Б. (ордер серії КС № 29936 від 08.05.2019р.),

ВСТАНОВИВ:

26.03.2019р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» до Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» про стягнення 2138,84грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.04.2019р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» до Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» про стягнення 2138,84грн. залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви.

17.04.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначити на 22.05.2019р.

У судовому засіданні 22.05.2019р. Господарським судом Львівської області оголошено перерву до 10.06.2019р.

Крім того, ухвалою від 22.05.2019р., Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав позивача та повідомив про дату, час і місце судового засідання.

У судовому засіданні 10.06.2019р. Господарським судом Львівської області оголошено перерву до 18.06.2019р.

Після завершення перерви, 18.06.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи №914/542/19 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження; підготовче засідання призначити на 17.07.2019р.

17.07.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 07.08.2019р.

У судове засідання 07.08.2019р. з розгляду спору по суті з`явилися представники сторін. При цьому, 07.08.2019р. представником позивача подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№32356/19; представником відповідача заяву про фактичні витрати відповідача на правничу допомогу та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, які зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації суду за вх.№32384/19 та вх.№32385/19 відповідно.

У судовому засіданні 07.08.2019р. з розгляду спору по суті оголошено перерву до 15.08.2019р.

Після завершення перерви, у судове засідання 15.08.2019р. з розгляду спору по суті з`явився представник відповідача, при цьому, позивач участь повноважного представника у вказаному судовому засіданні не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо здійснення оплати за користування рухомим складом, яке виникло на підставі п.4.13 укладеного між сторонами договору транспортно-експедиторського обслуговування №1-67/03-18, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 1002,90грн. основного боргу та 1135,94грн. штрафних санкцій.

Позиція відповідача:

Відповідач проти позову заперечив повністю, зокрема, зазначивши про відсутність, передбачених п.4.13 договору, підстав для здійснення відповідних оплат, а також про те, що списання позивачем коштів зі здійсненої відповідачем передоплати без погодження такої з відповідачем є таким, що не відповідає умовам договору.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін, суд встановив таке:

07.03.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» (надалі по тексту «Експедитор») та Приватним акціонерним товариством «Миколаївцемент» (надалі по тексту «Клієнт») укладено договір транспортно-експедиторського обслуговування №1-67/03-18 (надалі по тексту «Договір»), відповідно до п.1.1. якого, Клієнт доручає, а Експедитор, в порядку та на умовах цього Договору та Додатків до нього, зобов`язується за дорученням Клієнта, за винагороду і за його рахунок надавати Клієнту транспортно-експедиторські послуги з надання залізничних вагонів, перевезень вантажів Клієнта по маршрутах, вказаних у Додатках до цього Договору, та інші види узгоджених сторонами транспортно-експедиторських послуг, а також послуги з організації оплати провізних платежів (разом надалі по тексту «Послуги»).

01.08.2018р. між сторонами укладено Додаток №03 до Договору, відповідно до п.3 якого, сторони погодили, що Експедитор організовує перевезення вантажів Клієнта у власних (орендованих) вагонах по маршрутам: ст. Іване-Пусте Львівської залізниці - Миколаїв-Дністровський Львівської залізниці.

Згідно з п.4.3. Договору, оплата послуг Експедитора здійснюється Клієнтом у розмірі 100% передоплати, виходячи з планованого обсягу перевезення, не пізніше, ніж за 5 (п`ять) календарних днів до початку заадресування порожніх вагонів на станцію завантаження, на підставі виставленого Експедитором рахунку.

На виконання п.4.3. Договору, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, відповідачем здійснено передоплату послуг, які позивач зобов`язався надати у відповідності до умов Договору, у загальному розмірі 3935320,00грн., з яких 13.03.2018р. 2708500,00грн., та 12.06.2018р. 1226820,00грн.

В подальшому, позивачем було надано погоджені відповідачем Послуги, загальна вартість яких становить 3705862,90грн. з ПДВ, що підтверджується актами виконаних робіт №01/18 від 31.03.2018р. на суму 1361090,80грн. з ПДВ, №02/18 від 31.03.2018р. на суму 3563,14грн. з ПДВ, №3/18 від 31.03.2018р. на суму 103707,00грн. з ПДВ, №01/18-ПК на суму 167648,40грн. з ПДВ, №04/18 від 30.04.2018р. на суму 893796,70грн. з ПДВ, №05/18 від 30.04.2018р. на суму 11468,04грн. з ПДВ, №06/18 від 30.04.2018р. на суму 65938,80грн. з ПДВ, №07/18 від 30.04.2018р. на суму 4938,93грн. з ПДВ, №02/18-ПК від 30.04.2018р. на суму 20730,36грн. з ПДВ, №08/18 від 30.06.2018р. на суму 252450,00грн. з ПДВ, №09/18 від 31.07.2018 на суму 459000,00грн. з ПДВ, №05/18-ПК від 31.07.2018р. на суму 788,52грн. з ПДВ, №06/18-ПК від 30.09.2018р. на суму 113011,08грн. з ПДВ, №09/18-ПК від 24.10.2018р. на суму 57,12грн. з ПДВ, №10/18 від 30.09.2018р. на суму 247674,00грн. з ПДВ.

Згідно з п.4.13. Договору, у разі затримки (зупинки) вагонів на шляху прямування через неправильне оформлення перевізних документів, великого скупчення вагонів, митного оформлення вагонів на шляху прямування та/або інших непередбачуваних обставин, що не залежать від Експедитора, Клієнт оплачує Експедитору плату за користування рухомим складом, починаючи з 97-ої години по станції затримки (зупинки) вагона у розмірі 1002,00 гривень (одна тисяча дві грн., 00 коп.), в тому числі ПДВ за один вагон на добу, при цьому кожна почата доба рахується як повна. Плата нараховується до дати фактичного відправлення вагона зі станції затримки включно.

Як зазначає позивач, у зв`язку із затримкою (зупинкою) вагонів на шляху прямування через інші непередбачувані обставини, що не залежали від позивача, враховуючи вказані положення п.4.13. Договору, ним направлено відповідачу акти виконаних робіт, загальною вартістю 230460,00грн. з ПДВ, а саме: №03/18-П від 30.06.2018р. на суму 35070,00грн. з ПДВ, №04/18-П від 31.07.2018р. на суму 121242,00грн. з ПДВ, №07/18-П від 30.09.2018р. на суму 50100,00грн. з ПДВ, №08-18-П від 24.10.2018р. на суму 24048,00грн. з ПДВ (разом надалі по тексту «Акти»), проте, відповідно до листів вих.№000111 від 07.08.2018р., вих.№000222 від 04.10.2018р., відповідач відмовився прийняти відповідні послуги та оплачувати вартість таких.

Відповідно до п.3.1.5. Договору, Клієнт зобов`язується приймати і затверджувати (підписувати) Звіти/Акти виконаних робіт Експедитора протягом 3-х банківських днів з дати їх отримання від Експедитора. У разі виникнення розбіжностей щодо Звіту/Акту виконаних робіт, Клієнт зобов`язаний затвердити (підписати) Звіт/Акт виконаних робіт (у цей же термін) з розбіжностями і обов`язковим письмовим обґрунтуванням розбіжностей. Якщо Звіт/Акт виконаних робіт експедитора затверджений (підписаний) особою Клієнта, яка не уповноважена здійснювати такі дії, Клієнт зобов`язаний повернути Експедитору Звіт/Акт виконаних робіт разом з документом, що підтверджує повноваження особи, яка затвердила (підписала) Звіт/Акт виконаних робіт. У разі несвоєчасного повернення Клієнтом (протягом 5-ти банківських днів з дати отримання від Експедитора Звіту/Акту виконаних робіт) на адресу Експедитора затвердженого (підписаного) Звіту/Акту виконаних робіт та/або без додатка документів, які підтверджують повноваження особи, яка затвердила Звіт/Акт виконаних робіт, Звіт/Акт виконаних робіт експедитора вважається Клієнтом прийнятим без будь-яких зауважень і заперечень.

Враховуючи вказані умови Договору, на думку позивача, вказані акти вважаються прийняті відповідачем за мовчазною згодою, а тому, позивачем здійснено списання вартості таких з суми здійснених відповідачем передоплат, внаслідок чого розмір основного боргу відповідача перед позивачем становить 1002,90грн.

При цьому, з метою врегулювання спору в добровільному порядку, позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію №936 від 03.12.2018р. про сплату вказаного боргу, що підтверджується експрес накладною від 13.12.2018р. Проте, така претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 1002,90грн. основного боргу та нарахованих штрафних санкцій у розмірі 1035,94грн.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з такого:

згідно зі статтею 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.316 ГК України, яка кореспондується зі ст. 929 ЦК України та зі ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 07.03.2018р. між сторонами укладено Договір, відповідно до п.1.1. якого, Клієнт доручає, а Експедитор, в порядку та на умовах цього Договору та Додатків до нього, зобов`язується за дорученням Клієнта, за винагороду і за його рахунок надавати Клієнту Послуги.

Відповідно до п.8.1. Договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2019р., а в частині розрахунків до повного їх виконання.

Згідно з п.4.3. Договору, оплата послуг Експедитора здійснюється Клієнтом у розмірі 100% передоплати, виходячи з планованого обсягу перевезення, не пізніше, ніж за 5 (п`ять) календарних днів до початку заадресування порожніх вагонів на станцію завантаження, на підставі виставленого Експедитором рахунку.

Факт здійснення відповідачем передоплати вартості Послуг у загальному розмірі 3935320,00грн. сторонами не заперечується.

На виконання умов Договору, позивачем надано відповідачу, а відповідачем прийнято Послуги, загальною вартістю 3705862,90грн.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Так, згідно з п.4.13. Договору, у разі затримки (зупинки) вагонів на шляху прямування через неправильне оформлення перевізних документів, великого скупчення вагонів, митного оформлення вагонів на шляху прямування та/або інших непередбачуваних обставин, що не залежать від Експедитора. Клієнт оплачує Експедитору плату за користування рухомим складом починаючи з 97-ої години по станції затримки (зупинки) вагона у розмірі 1002,00 гривень (одна тисяча дві грн., 00 коп.), в тому числі ПДВ за один вагон на добу, при цьому кожна почата доба рахується як повна. Плата нараховується до дати фактичного відправлення вагона зі станції затримки включно.

Враховуючи те, що на шляху прямування вагонів, яким здійснювалися спірні перевезення, мали місце зупинки (затримки) тривалістю понад 96 годин, позивачем здійснено розрахунок плати, визначеної на підставі вищевказаного п.4.13. Договору, сформовано та направлено відповідачу акти виконаних робіт, загальною вартістю 230460,00грн., а саме: №03/18-П від 30.06.2018р. на суму 35070,00грн. (надалі по тексту «Акт №3»), №04/18-П від 31.07.2018р. на суму 121242,00грн. (надалі по тексту «Акт №4»), №07/18-П від 30.09.2018р. на суму 50100,00грн. (надалі по тексту «Акт №7»), №08-18-П від 24.10.2018р. на суму 24048,00грн. (надалі по тексту «Акт №8»)

Щодо періодів дислокації вагонів на шляху прямування, визначеного позивачем та зазначеного ним у спірних актах, то такі підтверджуються інформацією з архіву вагонних операцій філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про вагони, яким здійснювалися спірні перевезення.

Крім того, відповідач у листах вих.№000111 від 07.08.2018р., вих.№000222 від 04.10.2018р., хоч і відмовився здійснити оплати на підставі отриманих ним Актів №3, №4 та №7, проте, підтвердив наявність затримки вагонів у спірний період, заначивши: «Отже, затримки вагонів, зазначені в акті, відбулися внаслідок неналежного виконання обов`язків по перевезенню вантажу ПАТ «Укрзалізниця», а не вантажовідправником чи вантажоодержувачем», «Як було зазначено, затримки вагонів у червні-липні 2018 року відбулися не з вини ПрАТ «Миколаївцемент».».

Також суд звертає увагу, що умовами п.4.13. Договору передбачено плату за користування рухомим складом у зв`язку із зупинкою (затримкою) вагонів на шляху прямування через будь-які непередбачувані обставини, що не залежали від позивача. При цьому, на здійснення нарахування передбаченої п.4.13. Договору плати не впливають наявність чи відсутність вини відповідача у такій затримці (зупинці) та зв`язку такої затримки (зупинки) із діяннями відповідача.

Отже, враховуючи періоди дислокації вагонів на шляху прямування, позивач вправі був здійснити нарахування передбаченої п.4.13. Договору плати за користування рухомим складом, при цьому, як зазначено вище, розмір такої плати становить 1002,00грн. з ПДВ за один вагон на добу, при цьому кожна почата доба рахується як повна; плата нараховується до дати фактичного відправлення вагона зі станції затримки включно.

Беручи до уваги зазначене вище, перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку, передбаченої п.4.13. Договору плати за користування рухомим складом, суд зазначає, що такий здійснено вірно.

Як зазначає позивач, спірні акти, з врахуванням умов Договору, первісно було надіслано на адресу відповідача електронною поштою, однак в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів такого надіслання. Водночас, відповідач підтвердив те, що скановану копію акту виконаних робіт №08-18-П від 24.10.2018р. на суму 24048,00грн. ним було отримано на електронну пошту.

При цьому, доводи представника відповідача про те, що на електронну адресу відповідача надійшла лише сканована копія спірного Акту №8, при цьому, оригіналу такого акту відповідачем не було отримано, спростовуються умовами п.9.8. Договору, відповідно до якого, усі документи, які стосуються цього Договору, можуть бути направлені Контрагентом поштою, кур`єром, факсом або електронною поштою; сторони визнають юридичну силу документів, направлених по електронній пошті і визнають їх рівнозначність документам на паперових носіях.

Водночас, відповідно до долучених до позовної заяви документів, Акти №3 та №4 отримано відповідачем 14.08.2018р. (підтверджується накладною та описом вкладення у цінний лист від 13.08.2018р., копії яких містяться в матеріалах справи), Акт №7 отримано відповідачем 15.12.2018р. (підтверджується накладною та описом вкладення у цінний лист від 10.10.2018р., копії яких містяться в матеріалах справи), Акт №8 отримано відповідачем 19.11.2018р. (підтверджується накладною та описом вкладення у цінний лист від 10.10.2018р., копії яких містяться в матеріалах справи).

Крім того, відповідач у листі вих.№000111, який датовано 07.08.2018р., підтвердив, що станом на момент його написання відповідачем отримано Акти №3 та №4; у листі №000222 від 04.10.2018р. Акт №7.

Отже, судом встановлено, що позивачем надіслано, а відповідачем отримано спірні Акти у встановленому Договором порядку. При цьому, враховуючи зазначене вище, Акти №3 та №4 були наявні у відповідача станом на 07.08.2018р., Акт №7 04.10.2018р., Акт №8 19.11.2018р.

Відповідно до п.3.1.5. Договору, Клієнт зобов`язується приймати і затверджувати (підписувати) Звіти/Акти виконаних робіт Експедитора протягом 3-х банківських днів з дати їх отримання від Експедитора. У разі виникнення розбіжностей щодо Звіту/Акту виконаних робіт, Клієнт зобов`язаний затвердити (підписати) Звіт/Акт виконаних робіт (у цей же термін) з розбіжностями і обов`язковим письмовим обґрунтуванням розбіжностей. Якщо Звіт/Акт виконаних робіт експедитора затверджений (підписаний) особою Клієнта, яка не уповноважена здійснювати такі дії, Клієнт зобов`язаний повернути Експедитору Звіт/Акт виконаних робіт разом з документом, що підтверджує повноваження особи, яка затвердила (підписала) Звіт/Акт виконаних робіт. У разі несвоєчасного повернення Клієнтом (протягом 5-ти банківських днів з дати отримання від Експедитора Звіту/Акту виконаних робіт) на адресу Експедитора затвердженого (підписаного) Звіту/Акту виконаних робіт та/або без додатка документів, які підтверджують повноваження особи, яка затвердила Звіт/Акт виконаних робіт, Звіт/Акт виконаних робіт експедитора вважається Клієнтом прийнятим без будь-яких зауважень і заперечень.

Відповідно до ст.526 ЦК України яка кореспондується зі ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи підставність зазначеного у спірних Актах розміру плати за користування рухомим складом, відповідач був зобов`язаний протягом трьох банківських днів з дати їх отримання прийняти і затвердити (підписати) такі Акти, а отже, зі спливом вказаного строку позивач вправі був зарахувати здійснену відповідачем передоплату в рахунок здійснення оплати зазначених у Актах послуг.

При цьому, суд критично оцінює листи вих.№000111 від 07.08.2018р., вих.№000222 від 04.10.2018р., відповідно до яких відповідач відмовився прийняти відповідні послуги та оплачувати вартість таких, оскільки зазначене містить ознаки односторонньої відмови від передбаченого п.4.13 Договору зобов`язання, що суперечить вимогам законодавства. У свою чергу, доказів повідомлення відповідачем позивача у передбачений Договором строк про розбіжності в Актах виконаних робіт з обов`язковим письмовим обґрунтуванням таких розбіжностей сторонами не надано та в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, обов`язок зі сплати, передбаченої п.4.13. Договору та визначеної у спірних Актах плати за користування рухомим складом є таким, що настав.

Відповідно до п.4.6. Договору, якщо перерахована Клієнтом сума передоплати перевищує суму витрат, реально понесених Експедитором, сума перевищення залишається у розпорядженні Експедитора для виконання наступних заявок Клієнта або може бути зарахована в рахунок оплати винагороди Експедитора, в рахунок оплати плати за користування вагонами Експедитора або, на підставі письмового звернення Клієнта, підлягає поверненню на його поточний рахунок протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання Експедитором письмового звернення Клієнта, спрямованого по факсу, електронною поштою чи іншим способом.

Отже, зарахування коштів зі здійсненої відповідачем передоплати в рахунок погашення заборгованості з оплати вартості послуг, зазначених у спірних Актах, в тому числі і Акті №8 є таким, що здійснене позивачем правомірно.

При цьому, в матеріалах справи відсутні та сторонами не подано доказів оплати у повному розмірі вартості визначених у Акті №8 послуг, а отже, позовні вимоги про стягнення 1002,90грн. основного боргу, що виник внаслідок нездійснення передбаченої п.4.13. Договору плати за користування рухомим складом, є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Крім того, позивачем нараховано 109,80грн. пені за період з 30.11.2018р. по 20.03.2019р.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 ЦК України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно норми ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що за порушення Клієнтом зобов`язань, передбачених п.5.3. і розділом 4 цього Договору, у частині розрахунків, Клієнт зобов`язаний сплатити Експедитору за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд вбачає наявність правових підстав для нарахування пені.

Беручи до уваги те, що, як зазначено вище, Акти №3 та №4 були наявні у відповідача станом на 07.08.2018р., Акт №7 04.10.2018р., Акт №8 19.11.2018р., позивач вправі здійснити нарахування пені за визначений у позовній заяві період.

Перевіривши правильність розрахунку пені, суд зазначає, що такий здійснено позивачем вірно.

При цьому, відповідно до тексту позовної заяви, позивачем визначено розмір штрафних санкцій як сума пені та основного боргу разом із інфляційними втратами.

Водночас, суд зазначає, що за своєю правовою природою суми інфляційних втрат не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи наведене, оскільки сума основного боргу та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а, відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач, окрім основного боргу, просить стягнути лише штрафні санкції, позовні вимоги про стягнення 1135,94грн. штрафних санкцій підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення 109,80грн.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви щодо порушення ним передбаченого умовами Договору грошового зобов`язання, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1002,90 грн. основного боргу та 109,80 грн. штрафних санкцій.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судового збору, позивач подав платіжне доручення №3499 від 21.03.2019р. на суму 1921,00грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, сплачений позивачем судовий збір за подання до суду позову, розмір якого становить 1921,00грн. слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача 999,37 грн. ((1002,90+109,80) / (1002,90+1135,94) * 1921= 999,3719493 ? 999,37) судового збору.

Згідно з абз.2 ч.8 ст.129 ГПК України, докази, підтверджуючі розмір судових витрат, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог; для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи те, що представником позивача до закінчення судових дебатів у цій справі подано до суду заяву (вх.№32356/19 від 07.08.2019р.) про те, що позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення у цій справі буде подано докази, підтверджуючі розмір судових витрат, наявні підстави для вирішення питання про судові витрати, за винятком сплаченого судового збору, після ухвалення цього рішення, в межах встановленого ГПК України строку.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївцемент» (місцезнаходження: 81600, Львівська обл., Миколаївський район, місто Миколаїв, вул. Стрийське шосе, будинок 1; ідентифікацій код: 00293025) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вулиця Ділова, будинок 5, корпус 2; ідентифікацій код: 40637393) 1002,90 грн. основного боргу, 109,80 грн. штрафних санкцій та 999,37 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 23.08.2019р.

Суддя Король М.Р.