Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/644/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.

секретар судового засідання: Чухалова О.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Довгалюк Р.О. - довіреність №007.1-48-0319 від 20.03.2019,

від відповідача: не з`явився,

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут"

до Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області

про стягнення 160586,48 грн

Процесуальні дії по справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області 160586,48 грн.

Ухвалою господарського суду від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання на 13.08.2019 о 12:30. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області.

Ухвалою суду від 15.08.2019 розгляд справи відкладено та призначено наступне судове засідання на 27.08.2016.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, вкладених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.

Представник відповідача та третьої особи до суду не прибули. 23.08.2019 на електронну пошту суду від відповідача надійшов лист № 01-51/03/2186 від 23.08.2019, згідно якого останній просить розгляд справи здійснювати за відсутності уповноваженого представника відповідача. У вказаному листі відповідач також зазначає про те, що позовні вимоги позивача не визнає, підтримує позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи те, що явка представників відповідача та третьої особи в засідання суду обов`язковою не визнавалась, представники відповідача та третьої особи у судове засідання не викликались, останніх було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання; господарський суд вважає, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Підставою для звернення до суду позивач зазначає - неналежне виконання відповідачем зобов`язань по відшкодуванню витрат за надані послуги газопостачання громадянам, які мають право на отримання субсидій та компенсацій.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Відповідно до наявного і матеріалах справи відзиву відповідача на позовну заяву № 2.4/14/2019/14582 від 08.08.2019 (а.с.43-47), відповідач із заявленими позивачем вимогами не погоджується, просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Третя особа правом подання письмових пояснень не скористалась.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

15.01.2018 та 21.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" (позивач) та Управлінням праці та соціального захисту населення Народицького районної державної адміністрації Житомирської області (відповідач) проведено звірку взаємних розрахунків, в результаті яких було складено акти звіряння розрахунків. Звіркою заборгованості по розрахункам за надані послуги ТОВ "Житомиргаз збут" по пільгах, субсидіях та компенсаціях встановлено дебетове сальдо ТОВ "Житомиргаз збут" у сумі 9051815,35грн (станом на 01.01.2018) та 3398141,61 грн (станом на 21.02.2018, за січень 2018) (а.с. 15-16).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи Порядку проведення органами Казначейства розрахунків, передбачених пунктом 8-1 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року N256, та взаємодії учасників таких розрахунків, затверджений наказом Міністерства фінансів України №1 від 04.01.2018.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 61016,52грн та інфляційних втрат у розмірі 99569,97грн нарахованих позивачем у зв`язку з простроченням відповідачем проведення розрахунку за надані населенню послуги з газопостачання, на які надаються субвенції, яке мало місце протягом 2017 року. При цьому позивач, посилаючись на п.1.2 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, вважає, що датою, коли відповідач прострочив виконання зобов`язання перед позивачем є тридцятий день від дати, вказаної в акті звірки розрахунків від 15.01.2018 та від 21.02.2018, тобто, нарахування 3% річних та інфляційних проведені за період з 13.02.201 до 24.04.2018 (за актом звіряння від 15.01.2018) та за період з 23.03.2018 до 24.04.2018 (за актом звіряння від 21.02.2018).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно і об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, враховує наступне.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Відповідно до ст.19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до п.6 ч.1 ст.21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець послуг має право отримувати компенсацію за надані відповідно до Закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Згідно з пп."б" п.4 ч.1 ст.89 та ст.102 Бюджетного кодексу України видатки на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню) здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, яким встановлено механізм фінансування видатків з місцевих бюджетів щодо надання житлових субсидій населенню на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до пункту 3 Порядку від 04.03.2002 №256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно частини 1 пункту 8 Порядку від 04.03.2002 №256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків. При цьому головні розпорядники коштів у п`ятиденний термін здійснюють розрахунки із постачальниками відповідних послуг (частина 2 пункт 8 Порядку від 04.03.2002 №256).

Зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами виникли правовідносини з постачання природного газу окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач, як розпорядник відповідних коштів, зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

Чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Згідно листа-роз`яснення Міністерства фінансів України від 30.06.2011, деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право.

Суд враховує позицію Конституційного Суду України щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для звільнення відповідача від відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання субсидій населенню, яке отримує пільги, та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Суд зазначає, що у відносинах щодо розрахунків з постачальниками послуг особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, головні розпорядники бюджетних коштів на фінансування соціальних програм виступають не як суб`єкти владних повноважень, а як боржники у зобов`язальних правовідносинах.

Суд не бере до уваги твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про порушення позивачем предметної підсудності при поданні даного позову до суду та те, що справа не відноситься до юрисдикції Господарського суду Житомирської області суд.

Виходячи з положень ст.ст.525, 526, 530 ЦК України та ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору, а сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №906/621/17).

Отже, суд дійшов висновку, що Управління праці та соціального захисту населення Народицької державної районної адміністрації, яке відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є самостійною юридичною особою, яка відповідно до положень ч.1 ст. 96 ЦК України має відповідати за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо з Закону, та така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно до ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч.1,3 ст.202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст.202-205 Господарського кодексу України, ст.ст.599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, зокрема: за приписами ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та ст.617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором.

Як зазначено вище, звіркою заборгованості по розрахункам за надані послуги ТОВ "Житомиргаз збут" по пільгах, субсидіях та компенсаціях станом на 01.01.2018 встановлено дебетове сальдо ТОВ "Житомиргаз збут" у сумі 9051815,35грн, та станом на 21.02.2018 (за січень 2018) встановлено дебетове сальдо на суму 3398141,61 про що складено відповідні акти, підписані представниками сторін та скріплені печатками.

Відповідно до п.1.2 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затверджений наказ Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, терміни, наведені в цьому Порядку, мають такі значення: прострочена кредиторська заборгованість - сума кредиторської заборгованості, що виникає на 30-й день після закінчення терміну обов`язкового платежу згідно з укладеними договорами або якщо дата платежу не визначена після отримання підтвердних документів за отримані товари, виконані роботи, надані послуги.

Враховуючи вищевикладене, датою коли головний розпорядник коштів прострочив зобов`язання перед ТОВ «Житомиргаз збут» є дата коли відповідачу стало відомо про фактичні суми наданих субсидій, плюс 30 календарних днів.

Таким чином, момент виникнення прострочення, це тридцятий день від дати вказаної в актах звірки розрахунків, а саме від 15.01.2018 початок відліку з 14.02.2018, а від 21.02.2018 - з 23.03.2018.

Відповідно, відповідач грошові кошти перерахував несвоєчасно, а саме: 25.04.2018 (за актом звірки від 15.01.2018 з порушенням терміну на 70 днів та згідно акту звірки від 21.02.2018 - з порушенням терміну на 32 дні).

Згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Здійснивши перевірку розрахунку заявлених позивачем до стягнення 3% річник та інфляційних, суд встановив, що при визначенні періодів прострочення останнім не вірно визначено дату виникнення прострочення по заборгованості встановленої згідно акту звіряння від 15.01.2018, однак вказана помилка не вплинула на правильність нарахування та кількість зазначених днів прострочення. Таким чином, розрахунок позивача є арифметично правильним та відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 61016,52 грн та інфляційних втрат у розмірі 99569,97 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач не заперечував правильність проведеного розрахунку заборгованості, будь яких зауважень щодо розбіжностей у розрахунках або невірно визначеного розміру субсидій не подавав, доказів, які б спростовували наведене матеріали справи не містять.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1277,78грн.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката, позивач надав Договір про надання правової допомоги від 30.11.2017, укладений між ТОВ "Житомиргаззбут" та адвокатським об`єднанням "Гарант Груп"; додаткові угоди до договору № 5 від 27.12.2018, № 6 від 18.01.2019; платіжне доручення про оплату послуг адвокатського бюро № 1269 від 31.05.2019; розрахунок судових витрат в частині правничої допомоги за підготовку даної позовної заяви у сумі 1277,78 грн; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЖТ№001043, довіреність № 007.1-48-0319 від 20.03.2019 та копія витягу з реєстру адвокатів України (а.с.29-40).

У відповідності до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, вартість наданих послуг адвокатом в розмірі 1277,78 грн підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" до Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області про стягнення 160586,49 грн задовольнити.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області (11401, Житомирська обл., Народицький р-н, смт.Народичі, вул.Свято-Михайлівська, буд.136, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут" (10002,м.Житомир, вул.Фещенка-Чопівського, 35, )

- 61016,52 грн 3% річних;

- 99 569,97 грн інфляційних втрат;

- 1277,78 грн витрат на професійну правничу допомогу;

- 2408,80 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 30.08.19

Суддя Прядко О.В.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://court.gov.ua/fair/sud5007/

Друк:

1- у справу;

2- позивачу - ТОВ "житомиргаз збут"(10002,м.Житомир, вул.Фещенка-Чопівського, 35)-рек

3-відповідачу-Управління праці та соц.захисту населення Народицької районної державної адміністрації Житомирської області ( 11401, Житомирська обл., Народицький р-н, смт.Народичі, вул.Свято-Михайлівська, буд.136)-рек. з пов.

4- третій особі- ГУ Державної казначейської служби України в Жит. обл (10008, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, 24).- рек. з пов.