СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2019 р. Справа № 922/1226/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Попков Д.О.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

від позивача Самойленко Н.П., за довіреністю;

від відповідача Макущенко О.Г., за довіреністю;

від третьої особи-1 не з`явився;

від третьої особи-2 - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, м. Лозова вх. № 2162 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 10.06.2019 р. у справі № 922/1226/19 (суддя Байбак О.І., повний текст складено та підписано 13.06.2019 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», м. Київ, в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», м. Харків

до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, м. Лозова

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова

та Лозівського управління Державної казначейської служби України Харківської області, м. Лозова

про стягнення 139 194,51 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Харківської філії (далі ПАТ «Укртелеком» в особі Харківської філії, позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради (далі - Управління праці та соціального захисту населення, відповідач) заборгованості в сумі 127 775,04 грн. на відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, а також 3 % річних в сумі 2 867,85 грн. та інфляційних втрат в сумі 8 551,62 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2019 р. залучено Лозівську міську раду Харківської області та Лозівське управління Державної казначейської служби України Харківської області до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач протягом 2018 року систематично не виконував свої зобов`язання щодо розрахунків за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії населення.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.06.2019 р. позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача стягнуто 127 775,04 грн. заборгованості, 8 551,62 грн. інфляційних втрат, 2 867,85 грн. 3 % річних, а також 2 087,92 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що відповідач зобов`язаний здійснити розрахунки з позивачем на підставі поданих ним щомісячних розрахунків за формою « 2-пільга» щодо послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, у період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, а зазначені відповідачем обставини щодо відсутності бюджетних призначень на відповідні видатки у 2018 році не є підставами для звільнення останнього від виконання цього зобов`язання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з апеляційною скаргою, протягом 2018 року на адресу відповідача від позивача надходили розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг на послуги зв`язку окремим категоріям громадян, акти звіряння, форми « 2-пільга» та « 3-пільга», які поверталися позивачеві без розгляду.

Скаржник стверджує, що Управління не є учасником даних відносин у сфері телекомунікаційних послуг та не є замовником зазначених послуг для населення міста, в тому числі окремих пільгових категорій.

На думку скаржника, через відсутність договору між Управлінням праці та соціального захисту населення та ПАТ «Укртелеком» та через відсутність належних доказів, ПАТ «Укртелеком» не доведено обов`язку Управління відшкодовувати спірні витрати.

За доводами апеляційної скарги, жодним нормативно-правовим актом не покладено на відповідача обов`язку щодо звіряння інформації стосовно послуг, які ним не замовлялися, а також обов`язку органів соціального захисту здійснювати відшкодування пільг окремим категоріям громадян з послуг зв`язку.

У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 р. строк, від ПАТ «Укртелеком» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить врахувати сталу практику судів України, яка склалася при розгляді аналогічних спорів (зокрема, рішення судів у справі № 922/1401/18 за позовом ПАТ «Укртелеком» до УПСЗН Лозівської МР про стягнення заборгованості за надані послуги зв`язку пільговим категоріям населення за 2017 рік) та залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи всі учасники апеляційного провадження повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту надання телекомунікаційних послуг протягом січня-грудня 2018 року позивач посилається на щомісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за формою « 2-пільга», які надсилалися відповідачеві як електронною поштою, так і у паперовому вигляді, та залишилися не оплаченими.

Позивач вимогою № 26-15/162 від 03.04.2019 р. звернувся до відповідача з пропозицією на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України перерахувати у 7-денний строк заборгованість в сумі 127 775,04 грн., яка відповідачем залишена без відповіді та без виконання.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Відповідно до ст.19 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993р. №3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту, Законом України від 28.02.1991р. № 796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Законом України від 23.03.2000р. №1584-ІІІ Про жертви нацистських переслідувань, Законом України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ Про охорону дитинства, Законом України від 24.03.1998р. №203/98-ВР Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист.

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону України Про телекомунікації, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №295, встановлені законами пільги з оплати послуг зв`язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Таким чином, надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача. При цьому, в силу положень Конституції України та законів України, якими встановлені пільги окремим категоріям громадян, держава взяла на себе обов`язок відшкодовувати витрати підприємств, що такі пільги надають.

Отже, надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

З 01.01.2017 р. внесено зміни до ст.ст.89, 91, 102 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких замість субвенції з державного бюджету на видатки з надання пільг з послуг зв`язку фінансування пільг здійснюється з місцевих бюджетів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2017р. №426, яка набрала чинності з 24.06.2017р., були внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", якою передбачений механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв`язку за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно з пунктом 2 Постанови, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003р. №117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" житлових субсидій населенню, допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу, а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п.3 постанови (в редакції до 26.04.2017р.), головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Отже, до 24.06.2017р. відшкодування вартості телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, здійснювалося головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенції з державного бюджету, а з 24.06.2017р. - за рахунок видатків з місцевого бюджету.

При цьому, даною Постановою не передбачено обов`язковості укладення відповідного договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, адже зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від бажання та волі сторін.

Тобто, відповідач є розпорядником коштів місцевого бюджетного фінансування спірних соціальних пільг у м.Лозова, зобов`язаний здійснювати відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) пільговим категоріям населення, які проживають на вищезазначеній території, на пільгових умовах на підставі закону.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (у відповідній редакції), постанови Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги", з дотриманням вимог наказу Міністерства праці та соціальної політики України №535 від 04.10.2007 "Про затвердження форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов`язаних наданням пільг "2-пільга" та Інструкції про порядок її заповнення, позивачем направлялися на адресу відповідача розрахунки заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг абонентам-пільговикам м.Лозова у минулому місяці на паперовому й електронних носіях за січень-грудень 2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи скрін-шотами електронної пошти позивача, супровідними листами, повідомленнями про вручення поштового відправлення, що відповідачем не заперечується, не спростовується та не оскаржується в апеляційному порядку.

Зокрема, відповідно до розрахунків видатків позивача за формою « 2-пільга», останнім надано послуги:

- у січні 2018 року на суму 13 769,94 грн.;

- у лютому 2018 року на суму 12 110,95 грн.;

- у березні 2018 року на суму 12 121,54 грн.;

- у квітні 2018 року на 11 621,14 грн.;

- у травні 2018 року на суму 11 890,20 грн.;

- у червні 2018 року на суму 11 678,23 грн.;

- у липні 2018 року на суму 9 223,90 грн.;

- у серпні 2018 року на суму 9 064,57 грн.;

- у вересні 2018 року на суму 8 683,40 грн.;

- у жовтні 2018 року на суму 8 529,91 грн.;

- у листопаді 2018 року на суму 9 723,93 грн.;

- у грудні 2018 року на суму 9 357,33 грн., всього за 2018 рік на загальну суму 127 775,04 грн.

За змістом статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання інформації про осіб, які мають право на пільги, та забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1-пільга", у якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Згідно з пунктом 10 Положення, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

Відповідно до пункту 11 Положення, уповноважений орган щомісяця: 1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації; 2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою "5-пільга" та реєстр розрахунків згідно з формою "7-пільга"; акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга"; 3) до 15 числа подає: фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою "3-пільга"; Міністерству соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій звіти згідно з формами "4-пільга" та "6-пільга".

Факт надання ПАТ Укртелеком послуг пільговим категоріям населення м. Лозова протягом 2018 року не заперечується сторонами та підтверджується наданими доказами.

В матеріалах справи відсутні докази надання уповноваженим органом позивачеві інформації про виявлені невідповідності в наданих позивачем розрахунках з даними Реєстру за 2018 рік, що є обов`язком відповідача в контексті приписів п. 11 Положення.

Жодних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо неправомірності відшкодування послуг позивачеві, які надавалися протягом 2018 року, відповідачем до справи не надано. Зокрема, матеріали справи не містять звіту за відповідний період або інших відомостей з протоколами помилок, списками осіб, які втратили право на пільги, яким відключено телефони або щодо наявності інших підстав неприйняття до відшкодування послуг зв`язку.

У зв`язку з тим, що ПАТ "Укртелеком" не має доступу до Реєстру пільговиків, єдиною підставою для внесення змін в розрахунки за формою "2-пільга" є отримана від органів соціального захисту інформація про виявлені розбіжності, внаслідок чого позивач позбавлений можливості самостійного коригування актуальної та дійсної інформації щодо кількості пільговиків, яким надаються телекомунікаційні послуги.

Системний аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить про те, що саме на відповідача, як на головного розпорядника бюджетних коштів, з метою запобігання нецільового використання грошових коштів, покладається обов`язок забезпечення звірки інформації, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги та наданні останнім відомостей щодо виявлених розбіжностей, проводити електронні звірки інформації від організацій надавачів послуг щодо витрат.

Враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження своєчасного виконання обов`язку надання інформації позивачеві про виявлені невідповідності в наданих позивачем розрахунках з даними Реєстру, приймаючи до уваги те, що позивач був позбавлений можливості здійснити відповідні уточнення інформації, проведення коригувань рахунків, дії відповідача з неприйняття до відшкодування витрат, які були надані позивачем у 2018 році, є неправомірними.

На підставі викладеного, висновок місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань з відшкодування позивачу спірних витрат у 2018 році на суму 127 775,04 грн. є обґрунтованим, у зв`язку з чим місцевий господарський суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є учасником спірних правовідносин та замовником телекомунікаційних послуг, а також про відсутність відповідних видатків у місцевому бюджеті, відсутність укладеного між сторонами договору відхиляються за безпідставністю, оскільки спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з простроченням позивачем оплати заявленої до стягнення заборгованості, позивачем нараховано також 3 % річних в сумі 2 867,85 грн. за період з 14.02.2018 р. по 15.04.2019 р. та інфляційні втрати в сумі 8 551,62 грн. за період березень 2018 року березень 2019 року, перевіривши розрахунок яких судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.

До того ж, порядок та періоди розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат відповідачем в апеляційному порядку не оспорюються.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 10.06.2019 р. у справі № 922/1226/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 03.09.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Д.О. Попков