ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року м.Дніпро Справа № 908/357/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Березкіної О.В. (доповідач)

суддів: Кощєєва І.М., Широбокової Л.П.

при секретарі Ковзикові В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Великанов М.О., ордер серії ЗП№105073 від 13.07.2019 р., адвокат;

представник відповідача не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліфтовик»

на рішення господарського суду Запорізької області від 25 червня 2019 року у справі № 908/357/19 ( суддя Мірошниченко М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" (69114, м. Запоріжжя, вул. Воронезька, буд. 1, кв. 250 )

до Концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 137; фактична адреса: 69076, м. Запоріжжя, вул. Василя Сергієнка (Задніпровська), 7)

про визнання договору припиненим (розірваним)

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" звернувся до Концерну "Міські теплові мережі" із позовом про визнання припиненим (розірваним) з 31.12.2015 року договору № 407350 купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді від 26 березня 2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" та Концерном "Міські теплові мережі".

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з`ясування обставин справи, неналежну оцінку наданим доказам, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що додаткова угода до договору позички від 02.01.2015 року № 1/6 не містить ані дати її підписання, ані визначення основних умов надання об`єкту та терміну продовження договору, а тому відсутні підстави для висновку про пролонгацію дії Договору позички, і як наслідок, наявність підстав вважати припиненим договір купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді від 26 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" та Концерном "Міські теплові мережі" за закінченням строку його дії.

На думку апелянта, на МКП «Основаніє» було покладено прямий обов`язок щодо прийняття приміщення після закінчення терміну дії договору, а тому відсутність акту приймання передачі приміщення позивачем не спростовує факт припинення дії договору.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки норми ГПК України передбачають, що у випадку в відсутності ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

На думку апелянта, обраний ним спосіб захисту, відновить його порушене право.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення господарського суду Запорізької області та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.08.2019 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено на 22.08.2019рік, колегією суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) - Березкіна О.В., судді: Широбокова Л.П., Кощєєв І.М.

До суду апеляційної інстанції представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надав.

Відповідно до ч.11,12 статті 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень.

Статтею 242 ГПК України, яка регламентує порядок вручення судового рішення, зазначено, що днем вручення судового рішення є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, або відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами, за відсутності представника відповідача, оскільки про час та місце розгляду справи він повідомлений в належний спосіб у справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги, а відкладення розгляду справи є правом, а не обов`язком суду, яке залежить від наявності обставин, які унеможливлюють вирішення спору.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, згідно з Порядком ведення державного реєстру судових рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2006р. за № 740, кожна фізична або юридична особа має загальний доступ до судових рішень, внесених до Реєстру. Відкритий доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється цілодобово та безоплатно через офіційний веб-портал ДСА.

Таким чином, представник відповідача має можливість ознайомитись з текстами процесуальних документів по вказаній справі в державному реєстрі судових рішень.

22.08.2019 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2015 р. між Концерном "Міські теплові мережі" (теплопостачальна організація, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" (споживач, позивач) укладений договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 407350, відповідно до умов якого (пункт 1.1), теплопостачальна організація зобов`язалася відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а останній - прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до нього, що є його невід`ємними частинами.

Пунктом 10.2 Договору передбачено, що договір набирає чинності з дня його підписання. У відповідності до частини 3 статті 631 ЦК України сторони погодились, що умови договору застосовуються до відносин між Споживачем та Теплопостачальною організацією , які виникли до його укладання - з 01.01.2015 року.

Пунктом 10.2 договору передбачено, що договір припиняє свою дію у випадках: взаємної згоди сторін про його припинення, прийняття відповідного рішення судом, ліквідації однієї з сторін.

Відповідно до п. 10.4 договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо не відбулась ні одна з обставин, передбачених п. 10.2 договору.

Згідно з додатком № 1 до договору № 407350 "Обсяги та порядок постачання теплової енергії споживачу", теплопостачальна організація відпускає споживачу протягом терміну дії договору теплову енергію в гарячій воді в обсягах Q рік = 44,110 Гкал на потреби опалення на об`єкти: вул . Задніпровська , б. 14 , вул. Задніпровська, б. 16-А, вул. Задніпровська, б. 70, вул. Будьонного, б. 14, пр. Ювілейний, б. 30, пр. Радянський, б. 33, вул. Новгородська, б. 4, вул. Гудименка, б. 27, вул. Воронезька, б. 12-А, бул. Будівельників, б. 13, вул . Хортицьке шосе, б. 10, вул. Хортицьке шосе, б. 34, вул. Курузова, б. 7, вул. Рубана, б. 24 .

Приміщення, визначені у додатку, позивач займає на підставі договору користування ( позички) комунального майна міської територіальної громади від 02.01.2015 року, укладеного з МКП «Основаніє»

Відповідно до акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 02.01.2015 року, позивач прийняв нежитлові приміщення, зазначені у додатку до Договору № 407350.

Звертаючись до Концерну "Міські теплові мережі" із позовом про визнання припиненим ( розірваним) з 31.12.2015 року) договору № 407350 купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді, укладеного 26 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" та Концерном "Міські теплові мережі", позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліфтовик" посилався на відсутність у його фактичному користуванні нежитлових приміщень, перелік яких наведений у додатку № 1 до вказаного договору, та які були передані йому на підставі договору № 1/6 від 02.01.2015 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вибуття з його володіння та користування об`єктів, на які постачається теплова енергія, а тому відсутні підстави вважати договір № 407350 від 26.03.2015 р. припиненим (розірваним) з 31.12.2015 р.

Крім того, суд зазначив, що позовна вимога "про визнання договору припиненим (розірваним)" не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, адже є вимогою про встановлення юридичного факту та не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді. Нормами діючого законодавства не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим (розірваним), а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 4 ст. 19 даного Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Основним обов`язком споживача теплової енергії, за приписами ст. 24 наведеного Закону, є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частиною 2 ст. 275 ГК України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порядок зміни та розірвання господарських договорів визначений ст. 188 ГК України, згідно з якої сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Доказів звернення до суду щодо розірвання договору № 407350 від 26.03.2015 р. у судовому порядку ТОВ "Ліфтовик" у матеріали справи не надано, як не містять і доказів звернення позивача до відповідача із заявою про припинення дії договору.

Згідно з п. 3.2.9 договору № 407350 споживач (позивач) зобов`язався письмово сповіщати відповідача про будь-які зміни у своїй діяльності, що стосуються виконання договірних зобов`язань, зокрема про перехід права власності (користування) на об`єкти теплопостачання, розірвання договору оренди тощо не пізніше 5 днів з моменту настання зазначених подій. Про звільнення споживачем займаного приміщення, реорганізацію, припинення, відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення споживач зобов`язаний повідомити теплопостачальну організацію за 5 діб.

Проте, позивач не надав жодного доказу виконання ним умов п. 3.2.9 Договору щодо звільнення ним приміщень та не використання їх у своїй діяльності.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться акти обстеження системи теплоспоживання ТОВ "Ліфтовик" від 13.09.2016 р. (вул. Задніпровська, 14), від 24.11.2016 р. (вул. В. Сергієнка , 16-А), від 16.11.2016 р. (пр. Радянський, 33), від 28.099.2016 р. (вул. Світла, 14), від 04.11.2016 р. (вул. Героїв 93-ї бригади, 27), від 23.08.2017 р. (вул. Хортицьке шосе, 34), від 25.11.2016 р. (вул. Воронезька. 12-А), від 16.05.2016 р., від 01.12.2017 р. (бул. Будівельників, 13), від 05.09.2016 р. (вул. Хортицьке шосе, 10)від 04.11.2016 р. (вул. Курузова, 7), від 27.11.2017 р. (вул. Новгородська, 4), від 28.11.2016 р. (вул. Рубана, 24), від 21.09.2016 р. (вул. Задніпровська, 70), від 23.08.2017 р. (пр. Ювілейний, 30) (назви деяких вулиць були змінені). В актах зазначено, що обстеження проводилося у присутності уповноваженого представника споживача ТОВ "Ліфтовик".

Згідно з матеріалами справи позивачем здійснювалася оплата за опалювальні періоди 2015-2016 р., 2017-2018 р.; у призначенні платежу позивач посилався на договір № 407350.

Враховуючи, що споживання теплової енергії без договору не допускається, а доказів укладення іншого договору теплопостачання між сторонами не надано, з огляду на те, що позивачем не доведено вибуття з його володіння та користування об`єктів, на які постачається теплова енергія, враховуючи положення Господарського кодексу України, Закону України "Про теплопостачання", суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати договір № 407350 від 26.03.2015 р. припиненим (розірваним) з 31.12.2015 р.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що відсутність підстав вважати пролонгованим договір купівлі-продажу теплової енергії з урахуванням додаткової угоди до договору позички від 02.01.2015 року № 1/6, який не містить ані дати її підписання, ані визначення основних умов надання об`єкту та терміну продовження договору, свідчить про припинення дії договору № 407350 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.01.2015 р. між МКП "Основаніє" (позикодавець за договором) та ТОВ "Ліфтовик" (користувач) укладений договір № 1/6 користування (позички) комунального майна міської територіальної громади, за умовами якого позикодавець передає, а користувач (відповідач) приймає у безоплатне користування (позичку) згідно рішення виконкому Запорізької міської ради від 26.01.2006 р. № 24/52 нежитлові приміщення, розташовані за адресами: вул. Будьонного, б. 14 площею 13,90 кв.м, вул . Задніпровська, б. 14 площею 14,9, вул. Задніпровська, б. 16-А площею 8,10 кв.м, вул. Задніпровська, б. 70 площею 14,5 кв.м, вул. Новгородська, б. 4 площею 26,60 кв.м, пр. Радянський, б. 33 площею 3,60 кв.м, пр. Ювілейний, б. 30 площею 14,00 кв.м, вул. Гудименка, б. 27 площею 9,6 кв.м, вул . Воронезька, б . 12-А площею 50,6 кв.м, вул. Хортицьке шосе, б. 10 площею 12,4 кв.м, бул. Будівельників, б. 13 площею 32,5 кв.м, вул. Курузова , б. 7 площею 16,4 кв.м, вул. Рубана, б. 24 площею 16,8 кв.м, вул. Хортицьке шосе, б. 34 площею 16,4 кв.м, що обліковуються на балансі МКП "Основаніє".

Цільове призначення об`єкта: розміщення підрядної організації, яка здійснює технічне обслуговування та ремонт ліфтів та диспетчерських систем (п. 1.2 договору).

У розділі 2 договору № 1/6 сторони визначили умови передачі та повернення об`єкта. Згідно п. 2.1 право користування об`єктом позички виникає після укладення договору та акту прийому-передачі вказаного об`єкта. За умовами п. 2.5 об`єкт вважається повернутим позичкодавцю з дати підписання сторонами акта прийому-передачі та фактичного повернення об`єкта.

Вказані у п. 1.1 договору № 1/6 об`єкти (нежитлові приміщення) були передані позивачу у користування згідно з підписаним актом прийому-передачі нежитлових приміщень від 02.01.2015 р.

Згідно п. 9.1 договір № 1/6 діє з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р.

За умовами пунктів 5.2, 9.5 договору позивач зобов`язався у разі припинення дії договору повернути об`єкт позички у строк 5-ти днів у порядку, передбаченому п. 2.5 договору.

Разом з цим, акт приймання-передачі (повернення) позивачем об`єктів нерухомості, визначених у договорі № 1/6, які також перелічені у додатку № 1 до договору № 407350, матеріали справи не містять.

У подальшому, між КП "Наше місто", МКП "Основаніє" та ТОВ "Ліфтовик" було підписано (укладено) у 2016 році (без зазначення конкретної дати) додаткову угоду до договору позички від 02.01.2015 р. № 1/6, згідно якої змінено сторону у договорі позички - позичкодавця з МКП "Основаніє" на КП "Наше місто" Запорізької міської ради. У пункті 2 додаткової угоди сторони домовились, що згідно ч. 3 ст. 631 ЦК України умови цієї додаткової угоди застосовуються до правовідносин, які виникли з 01.09.2016 р.

У листі КП "ВРЕЖО № 7" від 19.04.2019 р. комунальне підприємство зазначає, що на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради від 21.09.2018 р. № 439/9 з управління КП "Наше місто" в господарське відання КП "ВРЕЖО № 7" були передані нежитлові приміщення (частина з наведеного переліку у договорі № 1/6). Усі приміщення, які передані у господарське відання КП "ВРЕЖО № 7", знаходяться до теперішнього часу в користуванні ТОВ "Ліфтовик". Акти повернення приміщень позивачем та КП "ВРЕЖО № 7" не підписувались.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутність на додатковій угоді до договору позички від 02.01.2015 року № 1/6 певних реквізитів, за умови її підписання сторонами, та не спростування її дійсності, не впливають на термін дії договору купівлі- продажу теплової енергії в гарячій воді, який укладено між іншими сторонами, та не є доказом його припинення.

Більше того, судом встановлено, що позивачем здійснювалася оплата за опалювальні періоди 2015-2016 р., 2017-2018 р. та у призначенні платежу позивач посилався на договір № 407350, та акти приймання-передачі теплової енергії за березень, жовтень 2017, лютий 2018 року, а тому договір № 407350 від 26.03.2015 р. своєї дії не припинив з 31.12.2015 року, є діючим.

Відтак, матеріалами справи не підтверджено вибуття з володіння та користування позивача нежитлових приміщень, що є об`єктами теплопостачання за договором № 407350.

Щодо доводів позивача про помилковість висновків суду першої інстанції про неналежність способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Тобто, зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим (розірваним).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, суд може захистити право особи іншим способом, який повинен бути спрямований на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, в той час як реалізація такого способу захисту, обраного позивачем, як визнання припиненим договору, не сприятиме відновленню його права, яке в такому випадку може бути захищено в інший спосіб, а саме: шляхом розірвання договору.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/2260/17.

Таким чином, господарський суд Запорізької області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без зміни.

Керуючись ст.ст.275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліфтовик»- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 25 червня 2019 року у справі № 908/357/19 ( суддя Мірошниченко М.В.) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.08.2019року

Головуючий суддя О.В.Березкіна

Суддя І.М.Кощєєв

Суддя Л.П.Широбокова