ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 5002-17/2743-2009

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Огородніка К.М.,

за участю секретаря судового засідання Озерчук М.М.

розглянув касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі

на ухвалу Господарського суду Київської області (суддя А.В. Лопатін) від 13.02.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - В.О. Пантелієнко, судді А.А. Верховець, М.Л. Доманська) від 22.04.2019

за заявою Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі міста Києва

до Публічного акціонерного товариства "Джанкойський машинобудівний завод"

про визнання банкрутом

Учасники справи:

представник Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі - Євич К.І.,

представник боржника - Демчук О.М., арбітражний керуючий, керуючий санацією.

1. Короткий зміст вимог

1.1 Управління Пенсійного фонду України в Джанкойському районі Автономної Республіки Крим (правонаступник - Управління Пенсійного фонду України у Печерському районі міста Києва, в подальшому правонаступник - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в Печерському районі міста Києва) подало заяву про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Джанкойський машинобудівний завод" в порядку норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013) через існування заборгованості в сумі 3 974 293 грн 66 коп.

1.2 26.05.2009 Господарський суд Автономної Республіки Крим ухвалив порушити провадження у справі про банкрутство Боржника та застосувати до нього процедуру розпорядження майном.

1.3 04.03.2013 Господарський суд Автономної Республіки Крим ухвалив застосувати щодо Боржника процедуру банкрутства - санацію (відновлення платоспроможності боржника) та призначити керуючим санацією арбітражного керуючого Демчук О.М.

В подальшому строк санації продовжувався неодноразово.

1.4 21.01.2019 Регіональне відділення Фонду державного майна України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі - Фонд) подало клопотання про припинення провадження у цій справі.

1.5 Клопотання мотивовано ухваленням 29.01.1997 Фондом майна Автономної республіки Крим рішення № 121 про приватизацію державного майна Боржника.

2. Короткий зміст рішення судів першої і апеляційної інстанцій

2.1 13.02.2019 Господарський суд Київської області постановив ухвалу (залишену без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019) про залишення без задоволення клопотання Фонду про припинення провадження у справі; про призначення до розгляду клопотання керуючого санацією Боржника про затвердження плану санації та клопотання Фонду про зупинення провадження у цій справі тощо.

2.2 Рішення судів мотивовані відсутністю підстав для припинення/закриття провадження у справі про банкрутство Боржника, оскільки підстави для припинення провадження у справі про банкрутство, що містяться в пункті 4-3 розділу Х Закону про банкрутство в редакції, чинній після 19.01.2013 - щодо боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 % відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, не підлягають застосуванню до Боржника через те, що норми вказаної редакції Закону про банкрутство не розповсюджуються на процедуру банкрутства Боржника, так як щодо нього справу порушено до 19.01.2013, а процедуру ліквідації не розпочато. Суди в цій частині судових рішень виходили з відсутності у справі доказів включення підприємства Боржника до переліку об'єктів великої/малої приватизації державної власності, які підлягають приватизації у 2018 році, а також до переліку об'єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна". Крім цього суди зазначили, що щодо приватизації Боржника жодні дії не вчинялись.

3. Встановлені судами обставини

3.1 Боржника не включено до переліку об'єктів великої/малої приватизації державної власності, які підлягають приватизації в 2018 році, а також до переліку об'єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

3.2 Відповідно до наданих Фондом документів в період з 07.03.2018 по дату винесення місцевим судом ухвали жодні дії щодо приватизації підприємства не вчинялись. Регіональним відділенням Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі не оприлюднювалась інформація про приватизацію Боржника, що унеможливлює залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, зменшення частки державної або комунальної власності у структурі економіки України шляхом продажу об'єктів приватизації ефективному приватному власнику та свідчить про відсутність чинного рішення про приватизацію підприємства.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4.1 15.05.2019 Фонд подав касаційну скаргу, а 10.05.2019 - доповнення до касаційної скарги, у яких просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 та ухвалу Господарського суду Київської області від 13.02.2018 та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у цій справі - про банкрутство Боржника.

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

5.1 Через чинність наказу Фонду майна Автономної республіки Крим від 29.01.1997 № 121 про прийняття рішення про приватизацію Боржника (наказ не скасований та не втратив чинність) внесення змін до норм законодавства щодо порядку приватизації не впливає на чинність цього наказу та не вимагає прийняття нового рішення про приватизацію Боржника, а тому на Боржника поширюються норми пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону про банкрутство в редакції чинній з 19.01.2013 та частини 5 статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" щодо закриття провадження у справі про банкрутство.

5.2 Відсутність дій з проведення процедури приватизації Боржника обумовлена ускладненням проведення цих дій через відсутність розпорядчої та бухгалтерської документації Боржника, яка необхідна для вчинення цих дій та яка лишилась на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, а також перебуванням на цій території майна Боржника

5.3 Суди неправильно застосували імперативну норму пункту 4-3 розділу Х Закону про банкрутство в редакції, чинній після 19.01.2013, згідно з якою в силу закону, в незалежності від проведення чи непроведення подальших дій з приватизації підлягають припиненню/закриттю справи про банкрутство- щодо боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 % відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію.

5.4 Суди не врахували правову позицію Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі № 905/338/15.

6. Позиція Боржника, викладена у запереченні на касаційну скаргу

6.1 Скаржник неправильно застосовує до Боржника норму пункті 4-3 розділу Х Закону про банкрутство в редакції, чинній після 19.01.2013, оскільки редакція цього закону не застосовується до Боржника, так як щодо нього справу про банкрутство порушено до набрання чинності Закону про банкрутство в редакції, чинній після 19.01.2013

6.2 Через втрату чинності нормативних актів, відповідно до яких був виданий наказ Фонду майна Автономної республіки Крим від 29.01.1997 № 121 про прийняття рішення про приватизацію Боржника, цей наказ також втратив чинність, а відповідно до чинних норм законодавства, якими врегульований порядок приватизації підприємств (зокрема, до наказу Фонду Державного майна України від 05.12.2017 № 1839 "Про затвердження Переліку об'єктів груп В, Г, Е., які підлягають продажу в 2018 році"), Боржника не було включено до переліку об'єктів великої чи малої приватизації державної власності, які підлягають приватизації в 2018 році, а також до переліку об'єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

6.3 Скаржник послався на судові рішення, ухвалені не у подібних правовідносинах.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

7.1 Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення містяться у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

7.2 Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов'язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, а реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Поряд з цим, попри визначені основні засади судочинства, що полягають у забезпеченні права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це може спотворити саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Тобто, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

7.3 Згідно зі статтею 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Нормами частини 1 статті 255 ГПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції, зокрема ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі (пункт 13 частини 1 статті 255 ГПК України).

Поряд з цим ухвала місцевого суду про відмову в задоволенні клопотання про припинення/закриття провадження у справі не охоплюється переліком, наведеним в статті 255 ГПК України

Крім цього жодною іншою нормою ГПК України та положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачено права на оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про припинення/закриття провадження у справі (про банкрутство тощо).

Зокрема, норми статті 207 ГПК України ("Розгляд заяв та клопотань") не містять вказівки щодо права оскарження ухвали, постановленої за результатами розгляду клопотання - клопотання про припинення/закриття провадження у справі про банкрутство тощо, окремо від рішення суду.

У зв'язку із викладеним Суд дійшов висновку, що ухвала про відмову у задоволенні клопотання про припинення/закриття провадження у справі про банкрутство не підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції та відсутні законні підстави для її перегляду в апеляційному порядку.

7.4 Цей висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19.06.2018 у справі № 18/1544-10 (пункт 6.14), згідно з яким відсутність у переліку частини першої статті 255 ГПК України ухвали, що може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції, не позбавляє особу права оскаржити цю ухвалу в апеляційному порядку у разі, якщо право оскарження вказаної ухвали передбачено іншою процесуальною нормою, зокрема в іншій статті ГПК України.

7.5 Між тим, встановивши, що за апеляційною скаргою Фонду предметом оскарження є ухвала господарського суду Київської області від 13.02.2019, якою залишено без задоволення клопотання Фонду про припинення провадження у справі про банкрутство Боржника, призначено до розгляду клопотання керуючого санацією Боржника про затвердження плану санації та клопотання Фонду про зупинення провадження у цій справі та встановлений строк для подання учасниками у справі заперечень, аргументів, пояснень та міркувань щодо предмету розгляду в судовому засіданні, що відбудеться, апеляційний суд всупереч наведеним нормам відкрив та здійснив перегляд цієї ухвали, яка не підлягає оскарженню, та ухвалив за результатами її перегляду оскаржувану постанову.

7.6 Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів […]".

7.7 Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 261 ГПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

7.8 Статтею 264 ГПК України визначені підстави для закриття апеляційного провадження.

Втім, хоча стаття 264 ГПК України не містить такої підстави для закриття провадження, яке помилково відкрите, однак в цьому випадку процесуально правильними є дії суду апеляційної інстанції щодо закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційне провадження у цій справі було відкрите з перегляду ухвали суду першої інстанції, яка не підлягає оскарженню, і в разі апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції буде діяти не як "суд встановлений законом" в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 08.01.2019 у справі № 922/1906/18.

7.9 У зв'язку із викладеним Суд дійшов висновку, що апеляційному суду, що відкрив апеляційне провадження з перегляду ухвали, яка не підлягала оскарженню, слід було закрити апеляційне провадження за скаргою Фонду на оскаржувану ним ухвалу суду першої інстанції в силу вимог статті 255 ГПК України на підставі статті 264 ГПК України, однак не здійснювати апеляційний перегляд цієї ухвали по суті з ухваленням рішення про відмову цій особі у задоволенні апеляційної скарги.

7.10 Відповідно до частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 300 зазначеного Кодексу).

7.11 Згідно зі статтею 308 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції, суд касаційної інстанції не наділений правом закривати апеляційне провадження.

Правовий висновок щодо неможливості виходу господарського суду за межі наданих йому процесуальним законодавством повноважень викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2017 у справі № 6/291.

7.12 Згідно з частинами 3, 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

7.13 Враховуючи викладене, визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 308 та частин 3, 4 статті 310 ГПК України, Суд доходить висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

7.14 Оскільки Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 у справі № 5002-17/2743-2009 скасувати, справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Васьковський

Судді В.В. Білоус

К.М. Огороднік