РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

12.08.2019Справа № 910/2814/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Приходько І.В.
при секретарі судового засідання - Асадові В.В.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ
до відповідача: Міністерства оборони України

третя особа: Державна казначейська служба України

про зобов`язання повернути 139 500 грн.,

за участю представників:
від позивача: Варшамян Т.Г.;

від відповідача: Ніколова В.М.
від третьої особи: не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить зобов`язати відповідача повернути забезпечення виконання державного контракту у розмірі 139 500 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірну відмову відповідача повернути суму грошового забезпечення в розмірі 139 500 грн., яка була сплачена позивачем в забезпечення виконання виконавцем умов державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/18/77 від 08.10.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2019 (після усунення недоліків позовної заяви) відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10.04.2019.

Підготовче засідання, призначене на 10.04.2019, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2019 підготовче засідання призначено на 06.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання призначено на 20.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 підготовче засідання відкладено на 10.06.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України. Крім того, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 розгляд справи відкладено на 12.08.2019.

Присутній у судовому засіданні 12.08.2019 представник позивача надав додаткові пояснення по суті спору, підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.08.2019 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судове засідання 12.08.2019 не з`явився про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У даному випадку судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Приймаючи до уваги, що третя особа не заявила жодних заяв, клопотань та заперечень, не направила повноважного представника у судові засідання, а відтак не скористалася наданій їй процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає вирішенню по суті за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, заслухавши доводи сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:
08.10.2018 між Міністерством оборони України (відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ (позивач, виконавець) було укладено державний контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/18/77 (далі Контракт), відповідно до умов якого, виконавець зобов`язався поставити замовникові з дотриманням вимог законодавства машини для земляних робіт (43210000-8) (бульдозер ДЗ-170 або еквівалент), а саме бульдозер SHEHWA TY165-3, зазначені в специфікації продукції, що поставляється за річним планом закупівель Міністерства оборони України на 2018 рік, згідно з додатком 1 (Специфікація), а замовник прийняти через вантажоодержувача військову частину НОМЕР_1 та оплатити таку продукцію.

Згідно з пунктом 2.1 Контракту вартість продукції з урахуванням податку на додану вартість складає 13 950 000 грн.

Пунктом 3.6. Контракту передбачено, що датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата підписання вантажоодержувачем акта приймання-передачі. Датою виконання умов контракту є дата підписання сторонами акту приймання-передачі продукції.

У пункті 4.1 Контракту сторони погодили, що виконавець зобов`язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного специфікацією поставки, та надати замовнику документи згідно з пунктом 2.7 Контракту.

Строк дії Контракту встановлено з моменту його підписання і до 31.12.2018 (п. 10.1 Контракту).

У пункті 11.4 Контракту сторони засвідчили, що позивач вніс забезпечення виконання контракту у сумі 139 500 грн. згідно з платіжними дорученнями від 03.10.2018 №1543.

Згідно зі специфікацією поставки продукції (додаток №1 до Контракту) сторони погодили, що продукцію у кількості 5 одиниць, загальною вартістю 13 950 000 грн. (з ПДВ), буде поставлено у термін до 30.11.2018.

Спір у справі виник внаслідок того, що, за доводами позивача, на виконання умов спірного Контракту останнім було виконано взяті на себе зобов`язання та поставлено відповідачу обумовлену договором продукцію в повному обсязі. Разом з цим, відповідач не повернув суму грошового забезпечення в розмірі 139 500 грн. у встановлений Контрактом строк.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 Господарського кодексу України державне замовлення є засобом державного регулювання економіки шляхом формування на договірній (контрактній) основі складу та обсягів продукції (робіт, послуг), необхідної для пріоритетних державних потреб, розміщення державних контрактів на поставку (закупівлю) цієї продукції (виконання робіт, надання послуг) серед суб`єктів господарювання, незалежно від їх форми власності. Державний контракт - це договір, укладений державним замовником від імені держави з суб`єктом господарювання - виконавцем державного замовлення, в якому визначаються економічні та правові зобов`язання сторін і регулюються їх господарські відносини.

Спірні правовідносини склались між сторонами з приводу виконання державного Договору про закупівлю продукції, укладеного відповідно до Закону України Про публічні закупівлі.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Контракт є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Контракт на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням №403/1/18/77 від 08.10.2018 як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт того, що позивач виконав умови Контракту в частині поставки 100% продукції, визначеної умовами Контракту та відповідними Специфікаціями. Зазначена продукція була прийнята відповідачем, про що свідчать акти приймання-передачі військового майна № 166, 167, 168, 169, 170 від 14.12.2018, підписані без заперечень та зауважень представниками обох сторін. Видатковою накладною, складеною та підписаною сторонами на виконання умов Контракту так само підтверджується ціна та кількість поставленої продукції.

В свою чергу, як у відзиві на позовну заяву, так і безпосередньо у судових засіданнях, відповідач зазначав, що сума забезпечення виконання Контракту не була повернута позивачеві, оскільки, останнім було порушено умови договору в частині строків постачання продукції.

Разом з цим, не заперечуючи факт постачання продукції з порушенням договірного строку на 14 днів, позивач не погоджується з тим, що вказані обставини є підставою для неповернення відповідачем суми забезпечення виконання договору, посилаючись на те, що ТОВ ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ повністю виконано умови Контракту, а також сплачено штрафні санкції за несвоєчасну доставку продукції.

Суд зазначає про обґрунтованість доводів позивача, враховуючи наступне.

Так, згідно з п. п. 1 п. 7.2 Контракту за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості (з ПДВ) непоставленої (недопоставленої) продукції за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної суми.

Матеріалами справи підтверджується, що через порушення ТОВ ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ строків поставки продукції на 14 днів Міністерством оборони України, в порядку п. 7.2. Контракту, було нараховано штрафні санкції на загальну суму 195 300 грн., у зв`язку з чим позивачу виставлено претензію № 403/2/3/10300 від 19.12.2018.

В свою чергу, платіжним дорученням №1810 від 09.01.2019 підтверджується, що позивачем було повністю задоволено претензію замовника та сплачено останньому штраф в сумі 195 300 грн. за порушення договірних строків поставки продукції.

У зв`язку з наведеним, суд зазначає про обґрунтованість доводів позивача в частині того, що на виконання умов Контракту Міністерство оборони України дійсно отримало 100% продукції, тоді як за порушення строків поставки продукції Міністерству оборони України було сплачено суму штрафу, розрахованого у відповідності до п. 7.2. Контракту.

Таким чином, судом було встановлено, що позивачем на виконання умов Контракту було поставлено відповідачу продукцію, а також сплачено штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару. При цьому, спору між сторонами з приводу здійснення замовником оплати отриманого товару в межах даної справи немає.

З приводу доводів позивача про безпідставне утримання відповідачем суми грошового забезпечення виконання Контракту, а також щодо заперечень відповідача проти повернення позивачу спірної суми господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України Про публічні закупівлі замовник має право вимагати від учасника-переможця внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією. Замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору про закупівлю недійсними та у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин. Розмір забезпечення виконання договору про закупівлю не може перевищувати 5 відсотків вартості договору.

У пункті 11.6 Контракту сторони передбачили, що забезпечення виконання контракту повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі, а також у разі визначення судом результатів процедури закупівлі або контракту недійсними у випадках, передбачених частинами 1, 2 статті 26 Закону України Про публічні закупівлі, але не пізніше ніж протягом трьох банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Забезпечення виконання контракту про закупівлю не повертається у разі, якщо виконавець не виконав усіх умов контракту (пункт 11.7 Контракту).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним було виконано усі умови контракту, зокрема поставлено продукцію та сплачено пеню за порушення строку поставки однієї одиниці товару. На думку позивача, нарахування пені та утримання забезпечення виконання контракту є подвійною відповідальністю за одне і те саме правопорушення в розумінні статті 61 Конституції України.

Щодо посилань позивача на положення статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, господарський суд зауважує, що аналіз статті 546 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що обмеження можливості одночасного застосування декількох видів забезпечення виконання зобов`язання (пені як форми неустойки та грошового забезпечення, передбаченого статтею 26 Закону України Про публічні закупівлі) законом не встановлено.

Так, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та утримання сплаченого грошового забезпечення, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасно з цим, господарський суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Таким чином, чинне цивільне законодавство розрізняє поняття невиконання зобов`язання та неналежне виконання зобов`язання.

При цьому, згідно з пунктом 11.6 Контракту забезпечення виконання контракту повертається після виконання виконавцем усіх умов контракту у повному обсязі, а умова, яка викладена у пункті 11.7 Контракту, передбачає як підставу для неповернення забезпечення виконання контракту саме невиконання виконавцем умов контракту.

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що до найбільш важливих загальних принципів права віднесено принцип справедливості, добросовісності і розумності, який згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України визнається загальною засадою цивільного законодавства.

У рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (постанова Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №49/38-09).

За висновками суду, утримання відповідачем спірної суми забезпечення виконання Контракту не може розцінюватись як справедливе, добросовісне та розумне. З встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що сторонами були вчинені дії, спрямовані на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання з поставки товару. Зокрема, позивачем було поставлено обумовлену договором продукцію, щодо якості, кількості, комплектності якої відповідачем не було висловлено заперечень або зауважень. Також, у зв`язку з простроченням поставки продукції на 14 днів, позивачем сплачено відповідачу пеню в розмірі, передбаченому договором (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 14.01.2019 по справі № 910/3777/18).

Відтак, за висновками суду, з обставин справи не вбачається, що позивач не виконав на момент розгляду справи якоїсь умови державного контракту.

При цьому судом враховано що, іншої відповідальності за порушення постачальником умов Контракту в частині строків поставки продукції, ніж визначена у п.7.2., вказаним Контрактом та додатками до нього сторони не передбачили (вищезазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 910/6433/18, в межах якої розглядався подібний спір з аналогічними умовами договору).

Враховуючи наведене, з огляду на те, що за умовами Контракту грошове забезпечення не повертається саме у випадку невиконання (а не неналежного виконання) умов договору, доводи відповідача про відсутність підстав для повернення спірної суми є необґрунтованими та судом не приймаються.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України Про публічні закупівлі кошти, що надійшли як забезпечення виконання договору (у разі якщо вони не повертаються), підлягають перерахуванню до відповідного бюджету, а у разі здійснення закупівлі юридичними особами (їхніми об`єднаннями) не за бюджетні кошти - перераховуються на рахунок таких юридичних осіб (їхніх об`єднань). Аналогічну умову передбачено у пункті 11.8 Контракту.

Оскільки матеріали справи не містять документів, з яких би вбачалось, що спірну суму було перераховано до відповідного бюджету, грошові кошти в сумі 139 500 грн. підлягають поверненню Міністерством оборони України.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність в нього обов`язку повернути суму забезпечення виконання зобов`язання за Контрактом, зважаючи на встановлені під час вирішення даного спору обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ (07400, м. Бровари, вул. Металургів, 17, офіс 9; ідентифікаційний код 37696993) суму забезпечення виконання державного контракту на поставку (закупівлю) продукції за державним оборонним замовленням № 403/1/18/77 від 08.10.2018 у розмірі 139 500 (сто тридцять дев`ять тисяч п`ятсот) грн.

3. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ЛОГІСТИК МАШИНЕРІ (07400, м. Бровари, вул. Металургів, 17, офіс 9; ідентифікаційний код 37696993) судовий збір у розмірі 2 092 (дві тисячі дев`яносто дві) грн. 50 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.08.2019.

Суддя І.В. Приходько