ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2019 р. Справа№ 910/3056/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Мартюк А.І.

Сітайло Л.Г.

За участю секретаря судового засідання : Кулачок О.А.

представників сторін:

від позивача - Лялюк Л.В. ( довіреність №062/25/1/03-172 від 11.01.2019);

від відповідача - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019

у справі № 910/3056/19 (суддя Смирнова Ю.М.)

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 233070,22 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/3056/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" заборгованість у розмірі 233070грн. 22коп. та судовий збір у розмірі 3496грн. 05 коп.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що:

- на виконання умов договору Підприємство надало сервітуарію обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м.Київ, бульв. Кольцова, 20-а, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку;

- відповідач, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом в період з жовтня 2015 по серпень 2018 року в сумі 233070,22 грн. не сплатив.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Північний апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що:

- договір про встановлення сервітуту №БМС-07-Б/648 від 01.07.2015 є недійсним з моменту його підписання;

- майже одразу після укладення договору він відмовився від розміщення будь-якого обладнання на об`єкті розміщення, про що неодноразово повідомляв позивача, а тому у договорі фактично відсутній предмет договору, що унеможливлює існування господарського договору як такого;

- відповідачем не був підписаний акт розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду колегією суддів у складі головуючого судді Пашкіної С.А., судді Сітайло Л.Г., Буравльов С.І. від 31.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", справу призначено на 15.08.2019.

Від позивача (12.08.2019) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про те, що:

- загальні умови необхідності для чинності правочину та його відповідності закону, визначені ст.ст. 203, 207 Цивільного кодексу України, були дотримані сторонами при укладенні договору;

- договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, тому відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, він є обов`язковим до виконання.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2019 у зв`язку з перебуванням судді Буравльова С.І.. у відпустці, у справі № 910/3056/19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 14.08.2019 у справі № 910/3056/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Пашкіна С.А., судді: Мартюк А.І., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 колегією суддів у складі головуючого судді Пашкіної С.А., судді: Мартюк А.І., Сітайло Л.Г. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 30.05.2019 року у справі № 910/3056/19.

В судове засідання 15.08.2019 не з`явився представник відповідача.

Враховуючи те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, явка учасників судового процесу не визнана обов`язковою, про причини неявки відповідач суд не попередив, з урахуванням того, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія ухвалила розгляд апеляційної скарги у відсутності представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача судовою колегією встановлено.

Між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (сервітуарій), 01.07.2015 укладено договір про встановлення сервітуту №БМС-07-Б/648, предметом якого згідно п.1.1 є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку №1 до даного договору.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що об`єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток № 2 до даного договору).

Встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у додатку №1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку № 1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору) (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку № 1 до даного договору.

За змістом п.3.3 договору щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в договорі. На момент підписання договору щомісячна плата становить 4627,06грн., в тому числі ПДВ 771,18 грн.

Пунктом 3.4 договору визначено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства. Нарахування плати починається з початку дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 3.5).

Відповідно до п.9.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 03.08.2015) даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 19.10.2015 і діє до 19.10.2016.

У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах (п. 9.2 договору).

Додатком №1 до договору погоджений адресний перелік об`єктів комунальної власності для встановлення сервітуту (м.Київ, бульв. Кольцова, 20-а) та формула розрахунку щомісячної плати.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст. 402 Цивільного кодексу України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Господарським судом міста Києва встановлено, що на виконання умов договору підприємство (позивач) надало сервітуарію обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м.Київ, бульв. Кольцова, 20-а, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку.

Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з жовтня 2015 року (з 19.10.2015) по серпень 2018 року в сумі 233070,22 грн. не сплатив.

На підтвердження викладених обставин позивачем долучено до матеріалів справи копії рахунків на оплату та акти наданих послуг за вказаний період, направлені на адресу відповідача, копії поштових чеків та списків згрупованих поштових відправлень, а також розписки відповідача про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

В матеріалах справи відсутні докази того, що виставлені позивачем рахунки оплачені відповідачем.

Акти наданих послуг відповідачем не підписані (окрім Акту наданих послуг №3275 від 31.08.2018 за серпень 2018 на суму 8371,84 грн.).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що відразу після укладення договору відповідач у одностронньому порядку прийняв рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті, у зв`язку із чим не здійснював оплату наданого йому позивачем сервітуту, не можуть бути покладені в основу рішення з огляду на наступне.

З положень чинного законодавства вбачається, що сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю. Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору безпосередньо при його посвідченні.

Відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій" позивач уповноважений здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Відповідно до припису ч.6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі №4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч.4 ст.180 Господарського кодексу України).

З наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м.Київ, бульв. Кольцова, 20-а, для встановлення обладнання відповідача.

При цьому, відповідач погодився із тим, що дане право обмеженого користування об`єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення договору сервітуту (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачається п. 2.2 договору.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що акт розміщення обладнання на умовах сервітуту не був підписаний, у зв`язку з прийняттям рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті розміщення, а тому, вважаючи договір не дійсним, відповідач не здійснював жодної оплати, не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки акт розміщення обладнання, про який вказується у п. 2.2 договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об`єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Відповідно до ч.3 ст.403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням наведеного а також приписів ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України та п. 3.4 договору, місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що заборгованість відповідача становить 233070,22грн., а строк виконання грошового зобов`язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 233070,22 грн. на підставі договору.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про недійсність договору з моменту його укладення у зв`язку з тим, що в такому договорі відсутній предмет, оскільки відповідач майже одразу після його укладання відмовився від розміщення обладнання на об`єктів, про що неоднарозово повідомляв позивача не можуть бути покладені в основу рішення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Дослідивши умови договору вбачається, що його укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідає вимогам законодавства, сторонами дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі ст. 403 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо предмету договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м.Київ, бульв . Кольцова, 20-а.

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Предметом господарського договору є господарські зобов`язання, за якими боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Умови про предмет договору повинні включати визначення матеріального об`єкта договірного зобов`язання, а саме:

- найменування (номенклатуру, асортимент) товару, сутність та перелік послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки продукції, виконання робіт, надання послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються посиланням на відповідні державні стандарти або на технічні умови, або вимоги, яким має відповідати товар (встановлюються у технічній документації, зразках, еталонах). В усякому разі товар, результати робіт, послуг мають бути придатними для використання у цілях, для яких вони призначені.

В той же час, не погодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України, чого в даному випадку не встановлено, може свідчити саме про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов`язків, що виключає можливість визнання судом такого правочину недійсним.

Крім того, за приписами ст.406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Відповідно до п. 9.3 договору сторони погодили можливість припинення користування об`єктом розміщення, підтвердженням якої є укладений акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Разом з тим, за умовами п. 9.2 договору, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, встановленого п. 9.1 - до 18.10.2016 (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №1 від 03.08.2015), договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

Матеріалами справи підтверджено, що жодна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії договору, тому договір станом на момент розгляду даної справи є продовженим, а в матеріалах справи відсутні докази розірвання сторонами договору сервітуту у судовому порядку.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" заборгованості за договором у розмірі 233070,22 грн. підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273-275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/3056/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3056/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 20.08.2019

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді А.І. Мартюк

Л.Г. Сітайло