РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.08.2019Справа № 910/7644/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши у спрощеному провадженні справу

за позовом Приватного підприємства «ПВКФ «Євротранс-Н»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 18 726, 73 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «ПВКФ «Євротранс-Н» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 18 726, 73 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на понесення останнім внаслідок незбереження відповідачем як підприємством залізничного транспорту під час перевезення залізницею цілісності майна (вагона) збитків в загальній сумі 18 726, 73 грн., пов`язаних з придбанням деталей, технічним обслуговуванням (ремонтом) вагона та його транспортуванням, які підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Дана ухвала направлена у встановленому порядку та отримана сторонами, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення.

Судом встановлено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (інформаційний ресурс https://usr.minjust.gov.ua) 27.11.2018 було змінено повне найменування, скорочене найменування відповідача з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (), в зв`язку з чим суд дійшов висновку про заміну назви відповідача у даній справі з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідачем через канцелярію суду 08.07.2019 року подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на звернення позивача з позовом до неналежного відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а також факт виконання робіт з технічного обслуговування вагона № 29396793 на підставі гарантійного листа позивача, згідно з яким останній гарантував оплатити витрати пов`язані з поточним ремонтом вагона та які позивач добровільно оплатив, в зв`язку з чим, за твердженнями відповідача, відповідно має місце застосування приписів ст. 566 ЦК України.

У свою чергу через канцелярію суду позивачем 15.07.2019 подано письмову відповідь на відзив, згідно з якою позивач спростовує твердження відповідача, зокрема, в частині недоречності посилання відповідача на ст. 566 ЦК України, оскільки гарантія позивача про оплату вартості робіт не є гарантією у розумінні ст. 560 ЦК України.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час розгляду справи до суду не надходило.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2017 між Приватним акціонерним товариством «Трансфорвардінг Лімітед АГ» (орендодавець за договором) та Приватним підприємством «ПВКФ «Євротранс-Н» (орендар за договором, позивач у справі) укладено Договір оренди вагонів № 01/02-2017, згідно з яким орендодавець передає орендареві вагони, які мають право виходу на колії загального користування та курсування по залізницях України, Російської Федерації та Країн СНД і Балтії, окрім території зони дії АТО та Криму. Передача вагонів в оренду та їх повернення з оренди, оформлюються актом прийому-передачі, підписаним обома сторонами, який є невід`ємною частиною цього Договору.

У відповідності до цього договору орендодавець передав, а орендар - Приватне підприємство «ПВКФ «Євротранс-Н» прийняв в оренду порожній залізничний критий вагон № 29396793, № 29769999, № 29770096 (модель вагону 11-7038) у кількості 3 одиниці в технічно і комерційно справному стані, що підтверджується Актом № 6 від 09.01.2017.

Також, матеріалами справи підтверджується, що 16.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник за договором, відповідач у справі) та Приватним підприємством «ПВКФ «Євротранс-Н» (замовник за Договором, позивач у справі) укладено Договір про надання послуг № 00064/ЦТЛ-2018 (далі - Договір).

Предметом вказаного договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами (п. 1.3. Договору).

Пунктом 2.3.7. Договору сторони узгодили, що перевізник зобов`язаний надавати вагони в технічно справному стані для виконання вантажних операцій замовника.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання вказаного договору про надання послуг у жовтні 2018 року по коліях загального користування АТ «Українська залізниця» здійснювалося перевезення вантажного вагону № 29396793, що перебуває у користуванні позивача. Факт прийняття вказаного вантажного вагону до перевезення відповідачем не заперечувався.

За приписами ч. 1 ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Стаття 908 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 306 ГК України, встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з пунктом 2 Статуту залізниць України, статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Відповідно до пункту 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Зокрема, відповідно до п. «а» ст. 5 Статуту Правила перевезення вантажів (далі - Правила) є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно з пунктом 8 Статуту перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. Вагони, призначені для перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України та санітарно-гігієнічним і протиепідемічним нормам і правилам.

Відповідно до пункту 4.1. Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17, (далі - Правила експлуатації власних вантажних вагонів), випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).

Суд зазначає, що за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності технічного стану вагону № 29396793 при прийнятті його відповідачем до перевезення, відповідні дії відповідача свідчать про те, що останній перебував у технічно справному стані та здійснювалось, відповідно, подальше його перевезення.

Відповідно до п. 6.2.7. Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, затвердженої наказом Укрзалізниці від 28.10.1997 № 264-Ц, забороняється ставити в состав поїзда вагони, гальмів не обладнання яких має хоча б одну з наступних несправностей: несправні повітророзподільники, електроповітророзподільники, електричний ланцюг ЕПГ (у пасажирському поїзді), авторежим, кінцевий або роз`єднувальний кран, випускний клапан, гальмівний циліндр, резервуар, робоча камера.

Згідно з пунктом 6.2.1. зазначеної Інструкції при технічному обслуговуванні вагонів слід перевіряти дію автогальм на чутливість до гальмування і відпускання. Повітророзподільники й електроповітророзподільники, що працюють незадовільно, замінити справними.

Таким чином, відсутність головної та/або магістральної частини повітророзподільника є саме пошкодженням вагону, а їх несправність є забороною для поставки такого вагону в состав поїзду.

Судом встановлено, що на шляху прямування зі станції Перегонівка Південна залізниця до пункту призначення, на станції ім. Тараса Шевченка було виявлено пошкодження (розкомплектування) вагона № 29396793, яке полягало у відсутності частин повітророзподільника (відсутність головної та повітряної розподільчої частини повітророзподільника та відсутність магістральної частини повітророзподільника), що підтверджується Актом первинного огляду вагона від 06.11.2018.

Пунктом 4.6. Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 визначено, що обов`язок охорони вагонів і вантажів на під`їзній колії покладається на підприємство. Якщо під`їзна колія обслуговується локомотивом залізниці, то охорону вагонів і вантажів до моменту фактичної подачі вагонів і з моменту збирання вагонів з під`їзної колії організовує залізниця.

У зв`язку з розукомплектуванням вагону № 29396793, останній було направлено до Виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтного вагонного депо Знам`янка для технічного обслуговування та ремонту.

За фактом встановлення пошкодження вагона Виробничим підрозділом експлуатаційно-ремонтного вагонного депо Знам`янка 06.11.2018 складено акт про пошкодження вагона форми ВУ-25М та оформлене за формою ВУ-23М повідомлення № 5218 на ремонт або технічне обслуговування вагона № 29396793.

Судом встановлено за матеріалами справи, що для ремонту пошкодженого вагону позивачем було придбано та оплачено вартість необхідних деталей для ремонту відповідного вагону, а саме: головну частину повітророзподілювача на суму 7 550 грн. та магістральну частину на суму 6 750 грн. з урахуванням ПДВ в сумі 2 860 грн. на загальну суму 17 160,00 грн., що підтверджується видатковою накладною від 01.11.2018 № РН-0000125 та платіжним дорученням від 31.10.2018 № 2949 на вказану суму.

Крім того на ст. Знам`янка виконанні роботи з технічного обслуговування вагону № 29396793 з відчеплення, подавання та збирання вагона на загальну суму 1 566, 73 грн., що підтверджується Актом виконаних робіт від 19.11.2018 та платіжним дорученням № 3039 від 07.12.2018.

В результаті розукомплектування вагону № 29396793 позивач поніс збитки в сумі вартості деталей 17 160 грн., вартості ремонту пошкодження вагону, подавання та збирання вагону в сумі 1 566, 73 грн. всього на загальну суму 18 726, 73 грн.

За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 224 ГК України зобов`язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов`язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

За приписами ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушення.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

У відповідності до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; податкові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною (ст. 225 ГК України).

Статтею 225 ГК України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків є наявність складу правопорушення: протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. При цьому чинне законодавство передбачає принцип вини контрагента або особи, яка завдала шкоду, як підставу для відшкодування заподіяних збитків (шкоди): за приписами ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Як зазначено у пункті 11 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.11.2007 № 01-8/91 «Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства», порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус «вантажу», і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній.

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

За приписами пункту 110 Статуту залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У відповідності до пункту 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було зниженого його вартість.

Згідно з абзацом другим пункту 126 Статуту за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Судом встановлено, що в результаті розукомплектування вагону № 29396793 позивач поніс збитки в сумі вартості деталей 17 160 грн., вартості ремонту пошкодження вагону, подавання та збирання вагону в сумі 1 566, 73 грн. всього на загальну суму 18 726, 73 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією від 15.01.2019, в якій просив останнього відшкодувати Приватному підприємству «ПВКФ «Євротранс-Н» збитки понесені за ремонт пошкодженого вагону.

У відповідь на претензію позивача Акціонерне товариство «Українська залізниця» листом № ЦЦтех - 10/100 від 05.02.2019 року повідомило, що відсутність магістральної та головної частини повітророзподільника на вагоні є ознакою несанкціонованого втручання у діяльність залізничного транспорту (крадіжки), розслідування якого є виключно компетенцією правоохоронних органів, яке здійснюється за заявою потерпілого (власника). Так, за фактом випадку розукомплектування вищезазначеного вантажного вагону невстановленими особами фахівцями РФ «Південно-Західнв залізниця» АТ «Укрзалізниця» було підготовлено та направлено відповідне звернення до Національної поліції України. Враховуючи вищевикладене та відсутність фактів причетності працівників відповідача до розукомплектування даних вагонів, які викладені в претензії вимоги про відшкодування збитків у відповідності пункту 126 Статуту, в задоволенні претензії відповідачем було відмовлено.

При цьому суд зазначає, що звернення до правоохоронних органів щодо розукомплектування власних вагонів для реалізації своїх прав як потерпілої сторони на відшкодування заподіяної майнової шкоди, не є предметом розгляду у даному спорі.

В свою чергу факт пошкодження вагона позивача під час його перевезення залізницею та розмір завданих внаслідок цього збитків (понесених, у зв`язку з проведенням ремонту вагону, витрат), а також наявність причинно - наслідкового зв`язку між незабезпеченням відповідачем схоронності (збереження) майна (вагону) під час його курсування залізничними коліями та завданими збитками відповідачем не спростовано.

Таким чином, оскільки будь-яких заперечень щодо визначення вартості завданого позивачеві матеріального збитку відповідачем на час розгляду даної справи суду не надано, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір завданого позивачеві матеріального збитку на підставі наданих останнім доказів.

Відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 ГПК України, обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги, що відповідачем належними засобами доказування не доведено відсутність у нього вини незбереженні майна позивача, суд дійшов висновку, що протиправна бездіяльність відповідача, а саме невжиття належних і достатніх для забезпечення збереження (схоронності) належного позивачу майна призвела до завдання шкоди - пошкодження складових частин вагона та необхідності проведення відповідного ремонту.

В свою чергу відповідачем не надано суду жодних доказів задоволення вимог позивача та виплати останньому боргу у вигляді відшкодування понесених витрат, підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки матеріалами справи підтверджується факт понесення позивачем матеріальних збитків, зумовлених пошкодженням майна (вагону) внаслідок незабезпечення відповідачем збереження останнього під час курсування залізничними коліями, та розмір цих збитків в сумі 18 726, 73 грн. підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами факту наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для відповідальності останнього за понесені позивачем збитки та задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь Приватного підприємства «ПВКФ «Євротранс-Н» (73003, Херсонська обл., м. Херсон, вул. Привокзальна, буд. 1, ) 18 726 (вісімнадцять тисяч сімсот двадцять шість) грн. 73 коп. збитків та 1 921(одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору.

3.Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.08.2019 року.

Суддя І.В.Алєєва