ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1251/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Будішевської Л.О.

розглянувши апеляційну скаргу в порядку письмового провадження ОСОБА_1 , м. Одеса

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року, м. Одеса, суддя Бездоля Ю.С.

у справі № 916/1251/19

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса

про стягнення 256 572 грн. 52 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та ухвали суду першої інстанції.

В провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/1251/19 за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса про стягнення 256 572 грн. 52 коп.

27.06.2019 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 , м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса та до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса, в який просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору від «--.--.--.» року про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса, згідно якого 01.03.2016 року підписаний акт приймання-передачі майна, до заявленої Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" за договором від 20.09.2005 року № ДФ-28 у розмірі 239 012 грн., пені у розмірі 16181,45 грн. та 3 % річних у розмірі 1379,07 грн., на загальну суму 256572,52 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі №916/1251/19 (суддя Бездоля Ю.С.) позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 за вх № 1261 від 27.006.2019 року та додані до неї документи повернуто заявнику.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предмет позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" не співпадає з предметом спору, який розглядається у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

ОСОБА_1 , м. Одеса з ухвалою суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суд із апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19, а справу № 916/1251/19 передати на розгляд Господарського суду Одеської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема скаржник зазначає, що предметом заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 , та позивача у справі є заявлена Державним підприємством "Адміністрація морських портів України", м. Київ заборгованість за договором оренди державного нерухомого майна від 20.09.2005 року №ДФ-28 у розмірі 239 012 грн., пеня у розмірі 16181,45 грн. та 3 % річних у розмірі 1379,07 грн., на загальну суму 256572,52 грн., щодо якої ОСОБА_1 , на відміну від позивача у справі, вимагає застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору від «--.--.--» р. про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 року, замість наведених позивачем норм глави 47 Цивільного кодексу України, якою регулюються загальні положення про дійсні зобов`язання.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції припустився помилкового висновку, що предмет позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 у даній справі № 916/1251/19 направлений на оспорювання законності договору, оскільки вимог не щодо стягуваних за первісним позовом грошових сум у розмірі 256572,52 грн., скаржником у вказаній позовній заяві (вх. № 1261/19 від 27.06.2019 року) не заявлялось. Так, скаржник зазначає, що предметом його позову також є заборгованість за Договором оренди державного нерухомого майна від 20.09.2005 року, щодо якої ОСОБА_1 вимагає застосування передбачених нормами зобов`язального права заходів примусу у вигляді вилучення з неї складової нікчемного правочину - Договору від "--.--.--." року про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 року, на виконання якого 01.03.2013 року за участю ДП «АМПУ» підписаний Акт приймання-передачі до Договору від "--.--.--." р. про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 року, укладеного з ТОВ «ЯХТ КЛУБ «ОДЕСА- 2009». Отже, як позивач по справі, так і ОСОБА_1 обґрунтовують заявлені ними позовні вимоги саме нормами зобов`язального права.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про повернення позовної заяви ОСОБА_1 (вх. № 1261/19 від 27.06.2019 року) і доданих до неї документів, вийшов за межі позовних вимог, порушивши при цьому приписи наведених норм Господарського процесуального кодексу України та конституційний принцип диспозитивності учасників судового процесу, закріплений в ст. 129 Конституції України, перевищивши межі своїх повноважень, оскільки вимог, які не співпадають з предметом спору, що розглядається у справі, скаржником у вказаній позовній заяві не заявлялось.

Крім того, скаржник вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає приписам ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, оскільки в її описовій та мотивувальній частині не відображено суті, мотивів відхилення та оцінки заявлених ОСОБА_1 численних доводів стосовно необхідності застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до заявленої ДП «АМПУ» заборгованості, а в резолютивній частині не було викладено свого висновку за результатами розгляду питання щодо предметної складової вимог, заявлених ОСОБА_1 у позовній заяві третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 .

Скаржник в своїй апеляційній скарзі також посилається на необхідність «однакового застосування судом норм права у подібних правовідносинах, що викладені в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду», а саме: постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.05 2019 року у справі № 910/2086/17, від 22.04.2019 року у справі № 914/2236/18 та від 11.04.2019 року у справі № 910/15439/17.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 року (головуючий суддя Діброва Г.І., судді Принцевська Н.М., Ярош А.І.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , м. Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

29.07.2019 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Одеса, в якому відповідач зазначив, що приймаючи оскаржувану ОСОБА_1 ухвалу від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та допустив неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України є самостійною підставою для скасування вказаної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції розглянув вимоги не щодо стягуваних за первісним позовом грошових сум у розмірі 256572 грн. 52 коп.. а про оспорювання законності договору, які третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 по справі № 916/1251/19 не заявлялись, чим вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Також у відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м.Одеса посилається на неправомірне встановлення судом апеляційної інстанції строку на подання відзиву протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

31.07.2019 року від позивача по справі - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса до Південно-західного апеляційного господарського суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Одеса, в якому позивач просив суд визнати апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19 зловживанням процесуальними правами та залишити її без розгляду, прийняти рішення про накладання на ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві позивач зазначає, що Предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості, штрафних санкцій та відсотків річних за листопад 2018 р. - березень 2019 р. за договором № ДФ-28 від 20.09.2005 року. Тобто, спір між сторонами у цій справі стосується виконання суто господарського грошового зобов`язання Товариства перед Адміністрацією і не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 - учасника Товариства.

Позивач зазначає, що аналогічні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 та від 12.06.2019 у справі №916/542/18.

В жодному з судових рішень, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, за твердженням позивача, не розглядався спір між двома суб`єктами господарювання щодо виконання зобов`язань за договором, в якому б приймала участь фізична особа з самостійними вимогами на предмет спору, звертаючи увагу на те, що ці вимоги до того ж мають іншу правову природу та стосуються питань поза предметом судового розгляду в справі, що розглядається.

Також позивач зауважує, що ОСОБА_1 одночасно є і органом управління Товариства, до компетенції якого і так належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю Товариства, а отже подання такого позову ОСОБА_1 у якості 3-ї особи є нічим іншим, як зловживанням процесуальними правами особами, що представляють Відповідача, та мають на меті затягування вирішення справи, оскільки ОСОБА_1 , користуючись пільгою звільнення від сплати судового збору, подає численні штучні позовні заяви, тексти яких відрізняються зазвичай декількома деталями та компілюють у собі десятки разів повторювані аргументи та посилання як ОСОБА_1 , так і ТОВ «Морський клуб ТЦФ». Зазначені позовні заяви відхиляються судами, що потім дозволяє ОСОБА_1 їх оскаржувати в апеляційному та касаційному порядках, тим самим затягуючи розгляд справ роками. Отже, зазначені дії скаржника є зловживанням передбаченими процесуальним законодавством правами, що є підставою для застосування до нього відповідних заходів.

У зв`язку з перебуванням суддів-членів колегії Принцевської Н.М. та Ярош А.І. у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 06.08.2019 року № 531, було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/1251/19, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Діброва Г.І., судді: Разюк Г.П., Будішевська Л.О.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 року справу № 916/1251/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у новому складі.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржувану у справі ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі №916/1251/19 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

В травні 2019 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса суму заборгованості за договором від 20.09.2005 року № ДФ-28 (обліковий номер ) з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 239 012 грн., пеню у розмірі 16181 грн. 45 коп. та 3 % річних у розмірі 1379,07 грн., що загалом становить 256572 грн. 52 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч вимог укладеного між відповідачем та Фондом державного майна України по Одеській області договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (балансоутримувачем якого наразі є позивач) від 20.09.2005 року № ДФ-28, відповідач, починаючи з листопада 2018 року по березень 2019 року, не сплачує орендну плату, що і стало підставою для звернення позивача із позовом про стягнення суми основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції за договором, пені та 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.05.2019 року позовну заяву Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

27.06.2019 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 , м. Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса та до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса, в який просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору від «--.--.--.» р. про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса, згідно якого 01.03.2016 року підписаний акт приймання-передачі майна, до заявленої Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" за договором від 20.09.2005 року № ДФ-28 у розмірі 239 012 грн., пені у розмірі 16181 грн. 45 коп. та 3 % річних у розмірі 1379 грн. 07 коп., на загальну суму 256572 грн. 52 коп.

В обґрунтування позовних вимог, скаржник посилався на те, що він, як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" та власник його корпоративних прав, вважає, що заявлені Державним підприємством "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса позовні вимоги у справі №916/1251/19 впливають на його права та обов`язки щодо розподілу прибутку Товариства як особи, на захист порушених корпоративних прав якої прийнято рішення у справі №916/4494/15, оскільки у разі задоволення позову ОСОБА_1 не зможе отримати дивіденди від господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ" у тому розмірі, на який він розраховував.

Крім того, ОСОБА_1 вважає безпідставним стягнення з відповідача основної заборгованості за поновленим вищезазначеним судовим рішенням договором оренди нерухомого майна від 20.09.2005 року № ДФ-28, пені та 3 % річних, оскільки відповідач користується нерухомим майном, яке є предметом договору на підставі акту прийому-передачі майна до Договору від «- . - . -» р. про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 року № ДФ-28, укладеного у письмовій формі, що суперечить вимогам чинного законодавства України щодо письмової форми правочинів, що свідчить про його нікчемність, а, відповідно, у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача, учасником якого є ОСОБА_1 , виконання будь-яких умов вказаного нікчемного правочину, в зв`язку з чим просить суд застосувати наслідки недійсності такого нікчемного правочину.

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19 (суддя Бездоля Ю.С.) позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 за вх. № 1261 від 27.06.2019 року та додані до неї документи повернуто заявнику.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предмет позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" не співпадає з предметом спору, який розглядається у справі.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

За змістом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Норми господарського процесуального законодавства закріплюють право фізичних осіб звертатися до господарського суду з позовами саме у випадку, коли їх справа віднесена до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення ст. 180 цього Кодексу.

Передбачене ст. 49 Господарського процесуального кодексу України право особи вступити у справу шляхом подання позову до однієї або декількох сторін не є абсолютним. Таке право можна реалізувати лише за умови дотримання вимог процесуального законодавства.

Так, позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення ч. 5 ст. 49 та ч. 4 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до цих норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення ст.180 цього Кодексу щодо правил подання до суду зустрічної позовної заяви, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, і повинна відповідати вимогам ст. 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, з певними особливостями.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

При цьому, позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 916/3245/17 та від 12.06.2019 року у справі № 916/542/18.

Тобто, за змістом процесуального законодавства треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - це ймовірні суб`єкти спірних матеріальних правовідносин, які вступають у чужий процес із метою захисту своїх суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів.

Самостійна вимога таких осіб повинна бути спрямована на предмет спору між позивачем і відповідачем. Вимога, спрямована на будь-що, що перебуває поза цим предметом, не може бути розглянута як вимога третьої особи, а має бути заявлена через подання самостійного позову.

Тобто, обов`язкова умова спільного розгляду вимог позивача і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - єдиний предмет спору.

Якщо ж така третя особа звертається з позовом, вимоги за яким не є тотожними вимогам за первісним позовом, позов третьої особи може бути повернуто, оскільки третя особа може бути допущена до участі у справі лише тоді, коли її самостійна вимога стосується предмета спору між позивачем і відповідачем у справі.

Так, згідно з положеннями процесуального законодавства позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, що розглядається, спір між сторонами за первісним позовом виник із зобов`язальних відносин щодо сплати орендних платежів на підставі договору оренди, тобто, щодо виконання господарських зобов`язань юридичними особами, а предметом розгляду справи № 916/1251/18 є вимога Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Одеса до Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м. Одеса про стягнення 256 572 грн. 52 коп. заборгованості за договором від 20.09.2005 року № ДФ-28.

Разом з тим, предметом позову ОСОБА_1 , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, є встановлення нікчемності договору про внесення змін до договору оренди з підстав недотримання сторонами вимог закону про письмову форму та нотаріальне посвідчення договору та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину в порядку, передбаченому ст. 1213 Цивільного кодексу України з метою захисту його корпоративних прав в частині недоотримання майбутніх дивидентів.

Тобто, позовна заява ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, заявлена не щодо стягуваних за первісним позовом грошових сум у розмірі 256572,52 грн., обов`язок сплати які виникає на підставі укладеного між сторонами договору, а направлена на застосування наслідків недійсності нікчемного правочину в порядку, передбаченому ст. 1213 Цивільного кодексу України, а саме Договору, яким вносились зміни до Договору оренди від 20.09.2005 року, тобто навіть не самого Договору оренди за яким стягуються кошти у даній справі, що свідчить про те, що заявлений фізичною особою ОСОБА_1 позов не взаємопов`язаний з первісним позовом, адже вимоги за цим позовом виникли з інших правовідносин, що унеможливлює його спільний розгляд з первісним позовом.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, позовні вимоги за заявою ОСОБА_1 не відповідають приписам господарського процесуального законодавства в частині можливості для ОСОБА_1 вступити з обраними ним вимогами про оспорювання законності договору у наявний у справі № 916/1251/19 господарський спір про стягнення боргу за іншим договором. Зустрічний позов з вимогами про визнання недійсним саме договору, що визначений позивачем підставою позову, відповідачем у господарській справі № 916/1251/19 не подавався. Відтак, позовні вимоги, обрані ОСОБА_1 , можуть заявлятись лише у самостійному позові.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог ч. 1 та 2 цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи. Ці норми розповсюджуються і на позовні заяви третіх осіб з самостійними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не є тотожними вимогам за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса, а наведені обставини виключають можливість вступу ОСОБА_1 у дану справу за поданим позивачем позовом в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Щодо посилань Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ", м.Одеса на неправомірне встановлення судом апеляційної інстанції строку на подання відзиву протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, судова колегія зазначає наступне.

У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто, суд апеляційної інстанції вправі самостійно встановлювати сторонам строк на подання відзиву з урахуванням особливостей справи та строку розгляду апеляційної скарги в суді.

Так, в даному випадку оскаржується ухвала суду першої інстанції, тобто строк розгляду апеляційної скарги, відповідно до приписів ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, становить 30 днів з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням зазначеного та з метою надання всім учасникам справи реалізувати свої процесуальні права, судова колегія встановила скорочений термін надання відзивів на апеляційну скаргу.

Посилання відповідача на встановлений ст. 165, 251 Господарського процесуального кодексу України п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву, колегія суддів відхиляє та звертає увагу на те, що приписи даних статей стосуються порядку розгляду позовних заяв в суді першої інстанції, разом з тим апеляційні скарги розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у главі 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, яким в свою чергу визначено право апеляційного суду самостійно встановлювати відповідні строки.

Клопотання Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м.Київ, в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", м. Одеса, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 , м. Одеса зловживанням процесуальними правами та залишення її без розгляду, а також прийняття рішення про накладання на ОСОБА_1 штрафу за зловживання процесуальними правами, судовою колегією розглянуто та відхилено в зв`язку з недоцільністю.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, ухвала відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , м. Одеса не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі № 916/1251/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 02.07.2019 року у справі №916/1251/19 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
Л.О. Будішевська