ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1885/19
Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розгянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Европродукт", м. Харків, до фізичної особи-підприємця Нетецького Максима Романовича, смт. Нова Водолага, про стягнення коштів у розмірі 175 398,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Европродукт", звернуся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи-підприємця Нетецького Максима Романовича, про стягнення 115 607,49 грн. основної заборгованості; 18 593,19 грн. пені; 38 023,88 грн. відсотків за користування грошовими коштами, 3 173,60 грн. інфляційних втрат. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19 червня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/1885/19, розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

06 березня 2017 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 38/17. Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов`язується постачати покупцю продукцію (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах цього договору. Поставка товару здійснюється продавцем на підставі заявок покупця та/або рахунків фактури, специфікації чи додатків до договору, з обов`язковою вказівкою в ній асортименту, кількості товару та реквізитів сторін. Товар відвантажується покупцеві на умовах EXW (в редакції "Інкотермс 2010") зі складу продавця. Завантаження товару на складі продавця здійснюється за рахунок продавця у присутності представника покупця. За згодою сторін можуть встановлюватися інші умови поставки, про що сторони домовляються додатково. Підтвердження передачі товару від продавця до покупця є підпис представника покупця на накладній та надання продавцю довіреності на отримання ТМЦ (п.п. 2.3, 2.4, 2.6 договору). Асортимент, кількість, ціна поставки товару вказується в та/або рахунках фактури та/або накладних на товар, що є невід`ємною частиною даного договору. Ціна (вартість) товару визначається сторонами як одиниця змінна в залежності від моменту оплати товару та курсу іноземної валюти в еквіваленті до якої визначено ціну (вартість) такого товару, у зв`язку із чим сторони визнають, що ціна товару (партії товару) може змінюватися у будь-який період дії цього договору за наявності обставин передбачених умовами даного договору. Взаємною згодою сторін є згода покупця на отримання товару від продавця за цінами зазначеним в рахунках-фактурах та накладних на товар які є невід`ємною частиною даного договору. Загальна сума цього договору визначається як загальна сума поставок за цим договором з врахуванням ПДВ (п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору). Розрахунок за товар здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок продавця впродовж 14 календарних днів з моменту одержання товару на підставі видаткових накладних. Товар вважається оплаченим з дня надходження всієї суми грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Оплата за вже поставлений товар, та за товар, що підлягає постачанню, покупець зобов`язується здійснювати окремими платіжними дорученнями з чітким зазначення призначення платежу (п.п. 5.1, 5.3 договору). За порушення умов цього договору винна сторона несе відповідальність та відшкодовує спричинені нею збитки в повному обсязі і порядку, передбаченому чинним законодавством України. У випадку несвоєчасного виконання грошових зобов`язань покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який стягується пеня, від суми невиконаних грошових зобов`язань за кожен день такого прострочення. Сторони домовилися, що нарахування пені здійснюється за весь період існування простроченої заборгованості, а саме з дня виникнення заборгованості і до моменту коли така заборгованість буде повністю погашена. У разі несвоєчасної оплати товару, покупець сплачує продавцю відсотки за користування грошовими коштами з дати виникнення простроченої заборгованості по ставці 0,2% від суми заборгованості за кожен день користування цими коштами (п.п. 7.1, 7.2, 7.3 договору). Відповідно до п. 6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року. Якщо до завершення строку дії цього договору жодна сторона не підтверджуватиме факту припинення його дії, дія цього договору вважатиметься продовженою на кожний наступний рік.

На виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем отримано товар на загальну суму 134 407,49 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: № 1453 від 12 грудня 2018 року на суму 70 285,82 грн.; № 8 від 09 січня 2019 року на суму 22 258,50 грн.; № 13 від 10 січня 2019 року на суму 11 653,73 грн.; № 43 від 18 січня 2019 року на суму 4 389,44 грн.; № 70 від 25 січня 2019 року на суму 25 820,00 грн. та рахунками на оплату по замовленнях. Відповідачем лише частково оплачено вартість отриманого товару на загальну суму 18 800,00 грн., що й стало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. В розумінні статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). До частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, - господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 694 ЦК України встановлено особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу; товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, дослідивши умови договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, суд вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України. Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що відповідачем, в порушення умов договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, не сплачено в повному обсязі (часткова оплата товару на загальну суму 18 800,00 грн.) вартість отриманого товару, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 115 607,49 грн. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 18 593,19 грн. пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановленого законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Умовами п. 7.2 договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року сторонами передбачено, що у випадку несвоєчасного виконання грошових зобов`язань покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який стягується пеня, від суми невиконаних грошових зобов`язань за кожен день такого прострочення. Сторони домовилися, що нарахування пені здійснюється за весь період існування простроченої заборгованості, а саме з дня виникнення заборгованості і до моменту коли така заборгованість буде повністю погашена. Тобто, умовами вказаного пункту договору сторонами не лише передбачено відповідальність у вигляді пені, а й змінено порядок та строк нарахування пені.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені, враховуючи п. 7.2 договору, приписи статті ст. 232 ГПК України, зокрема ч. 6 якою передбачено можливість зміни сторонами періоду нарахування штрафних санкцій та вимоги ст.ст. 253, 254, 530 ЦК України, суд встановив, що позивачем не враховано вимоги вище вказаних норм, а саме здійснено нарахування пені до виникнення у відповідача обов`язку оплати отриманого товару (не враховано п. 5.1 договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, яким передбачено відтермінування сплати вартості отриманого товару на 14 календарних днів з моменту отримання товару). За таких обставин, позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача пені у розмірі 16 996,95 грн. (за період з 27 грудня 2018 року по 14 червня 2019 року; з 24 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 25 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 02 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року; з 09 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року) є обґрунтованим, правомірним та задовольняються судом. Частина позовних вимог про стягнення з відповідача 1 596,24 грн. пені є необґрунтованою та безпідставно заявленою, про що зазначено вище в рішенні суду.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 3 173,60 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат, враховуючи приписи 253, 254, 530, 625 ЦК України, судом встановлено, що позивачем не враховано вимоги вище вказаних норм, а саме здійснено нарахування інфляційних втрат до виникнення у відповідача обов`язку оплати отриманого товару (не враховано п. 5.1 договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, яким передбачено відтермінування сплати вартості отриманого товару на 14 календарних днів з моменту отримання товару), втім дана помилка не призвела до невірного визначення суми інфляційних втрат, яка підлягає стягненню за вірно визначений період. За таких обставин, позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача 3 173,60 (за період з 27 грудня 2018 року по 14 червня 2019 року; з 24 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 25 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 02 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року; з 09 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року) є обґрунтованим, правомірним та задовольняється судом.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 38 023,38 грн. відсотків за користування грошовими коштами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад ст. ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Факт користування відповідачем чужими коштами підтверджується відсутністю оплати вартості отриманого товару, а як вбачається з умов п. 7.3 договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, сторонами встановлено розмір відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 0,2 % від суми заборгованості за кожен день користування цими коштами.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем відсотків за користування чужими грошовими коштами, враховуючи приписи 253, 254, 530, 536 ЦК України, судом встановлено, що позивачем не враховано вимоги вище вказаних норм, а саме здійснено нарахування відсотків за користування грошовими коштами до виникнення у відповідача обов`язку оплати отриманого товару (не враховано п. 5.1 договору поставки № 38/17 від 06 березня 2017 року, яким передбачено відтермінування сплати вартості отриманого товару на 14 календарних днів з моменту отримання товару). За таких обставин, позов в частині стягнення на користь позивача з відповідача відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 34 787,17 грн. (за період з 27 грудня 2018 року по 14 червня 2019 року; з 24 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 25 січня 2019 року по 14 червня 2019 року; з 02 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року; з 09 лютого 2019 року по 14 червня 2019 року) є обґрунтованим, правомірним та задовольняються судом. Частина позовних вимог про стягнення з відповідача 3 236,71 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами є необґрунтованою та безпідставно заявленою.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 2 558,48 грн. покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 91, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 232, 233, 236-241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Нетецького Максима Романовича ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Европродукт" (61202, м. Харків, просп. Людвіга Свободи, буд. 39, кв. 56, ) 115 607,49 грн. основної заборгованості, 16 996,95 грн. пені, 34 787,17 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 3 173,60 грн. інфляційних втрат та 2 558,48 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "07" серпня 2019 р.

Суддя Н.В. Калініченко