ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року м. Дніпро Справа № 908/374/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І.Л., Широбокової Л.П.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2019 р.

( суддя Носівець В.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 21.06.2019 р.)

у справі

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

( місто Запоріжжя )

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс"

( Запорізька область, Приазовський район, с. Степанівка Перша )

про стягнення 300 392,38 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс", про стягнення 300 392,38 грн. шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.06.2019 р. в позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що станом на момент розгляду судової справи № 908/374/19 існувало рішення суду, яке набрало законної сили, яким зроблено висновок в частині законності здійснення розрахунку розміру шкоди. Сам факт відмови Позивачу по справі № 325/1316/18 у задоволенні позову про скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, є підставою вважати, що шкода, заподіяна державі ТОВ «Агротіс» підлягає стягненню в судовому порядку.

Головне управління не погоджується з тим, що наслідком скасування припису повинно бути, по суті, визнання необгрунтованим розрахунку розміру шкоди, та, як наслідок цього, відсутність підстав для стягнення відповідної шкоди. Тим більше, що припис лише містить вказівки порушнику стосовно усунення правопорушення і аж ніяк не впливає на розрахунок та його складові у вигляді коефіцієнтів, які застосовані під час його складання.

Скаржник наголошує на тому, що земельні ділянки загальною площею 77,483 га, можуть використовуватися виключно для вирощування сільськогосподарської продукції з подальшим її продажем. Саме тому така діяльність визнається комерційною та застосовується коефіцієнт 2,5. Позиція Головного управління в контексті застосування коефіцієнту 2,5 під час здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки підтверджується висновком експерта від 01.03.2019 р. № 20-5. Вказану експертизу було проведено на підставі ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 02.01.2019 р. у справі № 313/1525/18.

Відтак, на думку Скаржника, у позовній заяві у даній справі, додаткових письмових поясненнях, а також відповіді на відзив та даній апеляційній скарзі в сукупності із документами, складеними за результатом проведеної перевірки дотримання вимог земельного законодавства Головне управління повністю довело факт заподіяння Відповідачем шкоди державі, а тому заподіяна шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Від товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Товариство посилається на те, що Позивач не врахував, що: протокол про адміністративне правопорушення не може вважатися доказом самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки справу про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; акт обстеження земельної ділянки в матеріалах справи відсутній; припис скасовано в судовому порядку; акт перевірки додержання вимог земельного законодавства містить лише припущення про самовільне зайняття ТОВ «Агротіс» земельних ділянок, оскільки в акті відсутнє обґрунтування такого висновку інспектора, відсутня згадка про будь-яку сільськогосподарську техніку ТОВ «Агротіс» на цих землях чи про перебування на них будь-яких працівників ТОВ «Агротіс», тобто відсутній виклад обставин порушення, а також до акту не долучено жодних матеріалів ( письмових пояснень опитаних осіб, матеріалів фото і відеофіксації тощо ), які б підтверджували порушення.

Товариство також вказує на те, що факт відсутності самовільного зайняття земельних ділянок ТОВ «Агротіс» є преюдиційно встановлений рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р., залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 р. у справі № 0840/3534/18 між тими самими сторонами - ТОВ «Агротіс» і Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області.

Крім того, Товариство зазначає про те, що є правомірним висновок суду першої інстанції щодо складених Позивачем розрахунків, зокрема - про безпідставне застосування коефіцієнта функціонального використання « 2,5». Надана Апелянтом копія висновку експерта не має жодного значення для цієї справи, оскільки стосується іншої земельної ділянки, іншої особи та іншого провадження, повні обставини якого невідомі. Відповідач наполягає, що для земель з функціональним використанням «для ведення фермерського господарства» застосування коефіцієнта функціонального використання « 2,5» є протиправним.

Отже, як вважає Відповідач, Позивач не довів факт заподіяння шкоди та її розмір, не довів наявність протиправних дій Відповідача. Тому, рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.07.2019 р. відновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 08.08.2019 р.

Відповідачем надана заява про стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротіс» витрати на професійну правничу допомогу, понесені Відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 35 500,00 грн. До заяви додані: докази надсилання цієї заяви і доданих до неї документів Позивачу; копія акту здачі-прийняття наданих послуг № 260 від 01.08.2019 р.; копія довіреності від 25.06.2019 р.; копія рахунка № 260 від 01.08.2019 р.; копія платіжного доручення № 1125 від 02.08.2019 р. на суму 35 500,00 грн.

Представник Позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви Відповідача про стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротіс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 500,00 грн., посилаючись на її безпідставність, та просив зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 5 000 грн.

У судовому засіданні 08.08.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області 15.06.2018 р. проведено перевірку на території Новокостянтинівської та Степанівка Перша сільських рад Приазовського району Запорізької області щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок.

За результатом проведеної перевірки державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Запорізькій області - головним спеціалістом Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Цюсько П.І. складено Акт перевірки № 311/0/92-18-ДК/550/АП/09/01-18 ( надалі - акт ), в якому зазначено наступне: відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 12.06.2018 земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0074 , яка розташована на території Новостянтинівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, державної форми власності, загальною площею 16,7830 га; земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 9,5 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0074 державної форми власності; земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 15,4 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0125 , державної форми власності, яка розташована на території Степанівської сільської ради Приазовського району Запорізької області; земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 14,8 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0016 , державної форми власності, яка розташована на території Степанівської сільської ради Приазовського району Запорізької області; земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 21,0 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0130 , державної форми власності, яка розташована на території Степанівської сільської ради Приазовського району Запорізької області; за результатами візуального обстеження земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0074 загальною площею 16,7830 га, земельна ділянка без кадастрового номеру загальною площею 9,5 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0074 , земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 15,4 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0125 , земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 14,8 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0016 , земельна ділянка без кадастрового номеру, загальною площею 21,0 га, яка суміжна з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0130 обробляються ТОВ "Агротіс" та засіяні сільськогосподарськими культурами за відсутності відповідного рішення про її передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо неї.

Також в акті перевірки зазначено, що перелічені земельні ділянки знаходяться в прибережній захисній смузі Азовського моря.

За результатами перевірки державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Запорізькій області - головним спеціалістом Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 15.08.2018 р. складено протокол № 311/0/92/-18-ДК/0115П/07/01/-18 про адміністративне правопорушення за ст. 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ст. 211 Земельного кодексу України за самовільне зайняття ТОВ "Агротіс" в особі голови ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 77,483 га на території Новокостянтинівської та Степанівської Першої сільських рад Приазовського району Запорізької області.

Постановою від 20.08.2018 р. встановлено порушення вимог ст. ст. 125, 126, Земельного кодексу України, яке кваліфікується як самовільне зайняття земельної ділянки ТОВ "Агротіс" в особі ОСОБА_1 , відповідальність за яке передбачена п. "б" ст. 211 Земельного кодексу України, ст. 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч. 2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України. Також, 20.08.2018 позивачем винесено постанову № 311/0/92-18-ДК/0005По/08/01/-18 про закриття справи про адміністративне правопорушення.

Державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Запорізькій області - головним спеціалістом Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 20.08.2018 р. внесено припис № 311/0/92-18ДК/0008Пр/03/01/-18 ТОВ "Агротіс" в особі ОСОБА_1 , що земельні ділянки площею 77,4830 га самовільно зайняті ТОВ "Агротіс" в особі ОСОБА_1 , у зв`язку із чим до порушника вжито заходи адміністративного впливу, а саме: вимога до голови ТОВ "Агротіс" - ОСОБА_1 про необхідність усунути в 30-денний термін виявлене порушення, згідно з чинним законодавством України; про виконання припису повідомити до 20.09.2018 р.

Також, Позивачем складено розрахунки розміру шкоди ( за земельними ділянками площею 51,200 га та 26,283 га ), яка заподіяна внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок та становить 300 392,38 грн.

Порядок визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок визначений постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 р. № 963 "Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття та знесення ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу" (далі - Методика).

Так, відповідно до п. 4 Методики розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земель житлової та громадської забудови, визначається за формулою:

Шс = Пс х (Нпз х Кн х Кк) х Кф х Кі, де

Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень;

Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів;

Кф - коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4;

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2007 та наступні роки, що визначається відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 № 738;

Нпз - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель житлової та громадської забудови за цільовим призначенням відповідно до групи населених пунктів за чисельністю населення, визначений у додатку 5;

Кн - коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів обласного значення;

Кк - коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів, віднесених до курортних, визначений у додатку 7.

Отже, розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, визначається для всіх категорій земель та для земель житлової та громадської забудови за встановленими формулами, закріпленими у п. 4 Методики № 963. При цьому, складові формул для визначення розміру шкоди для земель житлової та громадської забудови та інших категорій земель є різними в залежності від категорії земель за цільовим призначенням.

При цьому, слід враховувати, що діючим законодавством визначено дві різні формули щодо розміру шкоди заподіяної землям житлової та громадської забудови та іншим категоріям земель.

Позивач в обґрунтування розміру шкоди посилається на розрахунки розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, виконаний державним інспектором Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області. Із пояснень позивача та розрахунку вбачається, що розмір шкоди розрахований за формулою з використанням коефіцієнта 2,5, що застосовується для земель комерційного та іншого призначення.

В свою чергу, у розрахунках Відповідач вказав, що функціональне використання земельної ділянки згідно із земельно-кадастровою документацією: для ведення фермерського господарства".

Коефіцієнти функціонального використання земель наведені у додатку 4 до Методики. Там наведено і визначення "земель комерційного та іншого використання", з якого вбачається, що такі землі мають використовуватися для: торгівлі транспортними засобами та їх ремонту; оптової торгівлі та посередництва у торгівлі; роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонту; готелів; фінансового посередництва; допоміжної діяльності у сфері фінансів та страхування; операцій з нерухомістю, здавання під найм без обслуговуючого персоналу; діяльності у сфері інформатизації, досліджень та розробок; послуг, які надаються переважно юридичним особам; діяльності у сфері відпочинку і розваг, культури та спорту, індивідуальних послуг. Зазначений перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає. Для всіх видів використання землі, що не підпадають під будь-який описаний з наведених, передбачена графа "інші землі", з коефіцієнтом 1.

За доводами Позивача постановою Третього апеляційного адміністративного суду щодо перегляду в апеляційному порядку рішення Приазовського районного суду Запорізької від 06.09.2018 р. у справі № 325/1316/18 підтверджено факт самовільного зайняття ТОВ "Агротіс" земельних ділянок державної форми власності сільськогосподарського призначення загальною площею 77,483 га на території Новокостянтинівської та Степанівської Першої сільських рад Приазовського району Запорізької області, що не потребує доведення в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України та є підставою для стягнення шкоди, заподіяної ТОВ "Агротіс" внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, загальний розмір якої становить 300 392,38 грн.

Місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р. у справі № 0840/3534/18, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 р. у справі № 0840/3534/18 - визнано протиправним та скасовано припис від 20.08.2018 р. № 311/0/92-18ДК/0008Пр/03/01/-18.

В постанові від 30.05.2019 р. апеляційний адміністративний суд встановив, що Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області в межах даної адміністративної справи, не було надано до суду жодних доказів, в розумінні приписів ст. ст. 72-78 КАС України, які б підтверджували факт самовільного зайняття земельної ділянки, загальною площею 77,4830 га саме ТОВ "Агротіс".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відносно висновків суду у справі № 325/1316/18 апеляційний адміністративний суд зазначив, що відповідачем з`ясовано обставини в достатньому обсязі для цілей прийняття постанови про закриття справи та передачі матеріалів до органу досудового розслідування. Однак, зауважено, що перевірку фактів на предмет самовільного зайняття ТОВ "Агротіс" в особі голови ОСОБА_1 земельних ділянок, внаслідок чого заподіяно шкоду державі у відповідному розмірі 300392.38 грн., має бути здійснено саме органом досудового розслідування, оскільки розрахований посадовою особою відповідача розмір збитків - 300 392,38 грн. вказує на ознаки кримінального правопорушення.

Відтак, як слушно зазначив суд першої інстанції із зазначеного вбачається, що факт самовільного зайняття ТОВ "Агротіс" земельної ділянки загальною площею 77,4830 га судом у справі № 325/1316/18 не встановлювався.

В основу оскаржуваного рішення про відмову в задоволені позовних вимог по цій справі покладено висновок місцевого господарського суду про не підтвердження належними засобами доказування ані факту самовільного зайняття саме ТОВ "Агротіс" земельних ділянок, ані розміру заявленої Позивачем до стягнення шкоди.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема, забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Ст. 4 вказаного Закону встановлено, що об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" органом, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, проведення моніторингу родючості ґрунтів є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

У свою чергу, п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 (далі - Положення № 15), державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Таким чином, в даному випадку, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, виступає Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, оскільки управління є структурним підрозділом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності (Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру), який забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. При цьому, об`єктом контролю є всі землі на території України, а також порядок їх використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами.

Повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі встановлені статтею 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", до яких належить, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині:

додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю;

виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням;

додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання.

Відповідно до статті 9 вказаного закону державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом:

проведення перевірок;

розгляду звернень юридичних і фізичних осіб;

участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об`єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель;

розгляду документації із землеустрою, пов`язаної з використанням та охороною земель;

проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Статтею 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема:

давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків;

складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

З аналізу наведених правових норм слідує, що державний контроль за охороною та використанням земель може здійснюватися державним інспектором ГУ Держгеокадастру, у тому числі, шляхом проведення перевірок, що спростовує доводи апелянта стосовно того, що порядок перевірки не регламентується Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Для реалізації завдань у сфері здійснення контролю за використанням та охороною земель державний інспектор має право, зокрема, видавати приписи, складати акти перевірки або протоколи про адміністративні правопорушення з метою притягнення винних осіб до відповідальності.

При цьому, порядок проведення перевірки, види та порядок складання документів за наслідками перевірок у даній сфері, як слідує зі змісту статей 9-10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", визначається іншими нормативно-правовими актами.

Ст. 13 Конституції України визначено, що земля, яка знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до п. 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності": з дня набрання чинності цим Законом у державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу".

На підставі вказаного пункту виникло право власності держави на два типи об`єктів:

земельні ділянки (підпункти "а", "б" пункту 4),

землі, які включають як земельні ділянки, так і території, не сформовані у земельні ділянки (підпункти "в", "г" пункту 4).

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Ч. ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування, юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття, оскільки необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування.

Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Визначення факту самовільного зайняття земельної ділянки містить ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", згідно якої будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними, вважаються самовільним зайняттям земельних ділянок.

За розрахунком Позивача, здійсненим на підставі п. 7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву ( родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 р., розмір шкоди, заподіяної ТОВ "Агротіс" внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, становить 300 392,38 грн. Зазначену суму Позивач просив стягнути з Відповідача на користь держави.

За змістом ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. ст. 224, 225 ГК України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування збитків, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статей 76, 77 цього Кодексу належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Позивачем не обґрунтовано та не доведено наявності у діях Відповідача повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для стягнення збитків, зокрема не доведено факту самовільного зайняття і використання Відповідачем спірної земельної ділянки.

Як уже зазначалося, Позивач на підтвердження самовільного зайняття Відповідачем спірної земельної ділянки послався на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, протокол про адміністративне правопорушення, припис та акт обстеження земельної ділянки.

Разом з тим, як слушно зауважив Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу: протокол про адміністративне правопорушення не може вважатися доказом самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки справу про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; акт обстеження земельної ділянки в матеріалах справи відсутній; припис скасовано в судовому порядку; акт перевірки додержання вимог земельного законодавства містить лише припущення про самовільне зайняття ТОВ «Агротіс» земельних ділянок, оскільки в акті відсутнє обґрунтування такого висновку інспектора, відсутня згадка про будь-яку сільськогосподарську техніку ТОВ «Агротіс» на цих землях чи про перебування на них будь-яких працівників ТОВ «Агротіс», тобто відсутній виклад обставин порушення, а також до акту не долучено жодних матеріалів (письмових пояснень опитаних осіб, матеріалів фото- і відеофіксації тощо), які б підтверджували порушення.

Також, відсутність самовільного зайняття земельних ділянок з боку ТОВ «Агротіс» встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2019 р., залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 р. у справі № 0840/3534/18 між тими самими сторонами - ТОВ «Агротіс» і Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо посилання Скаржника на інше судове рішення - постанову по справі № 325/1316/18 за позовом фізичної особи ОСОБА_1 . Проте, як вбачається зі змісту постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08.11.2018 року по справі № 325/1316/18, суд апеляційної інстанції зазначив, що Відповідачем з`ясовано обставини в достатньому обсязі для цілей прийняття постанови про закриття справи та передачі матеріалів до органу досудового розслідування. Однак, зауважено, що перевірку фактів на предмет самовільного зайняття ТОВ «Агротіс» в особі голови ОСОБА_1 земельних ділянок, внаслідок чого заподіяно шкоду державі у відповідному розмірі 300 392,38 грн., має бути здійснено саме органом досудового розслідування, оскільки розрахований посадовою особою Відповідача розмір збитків - 300 392,38 грн. вказує на ознаки кримінального правопорушення.

У справі № 325/1316/18 судом не було встановлено факту самовільного зайняття земельних ділянок, оскільки предметом спору була постанова про закриття справи за КУпАП і передачу матеріалів органу досудового розслідування. Таким чином, перевірявся не факт зайняття землі, а правомірність закриття справи.

В матеріалах справи відсутні докази встановлення вини будь-якої особи у вчиненні самовільного зайняття земельної ділянки вироком суду або принаймні докази повідомлення будь-кого про підозру у вчиненні злочину.

Представник Скаржника у судовому засіданні повідомив, що Головному управлінню невідомо, на якій стадії знаходиться кримінальне провадження, розпочате за матеріалами, переданими Головним управлінням органу досудового розслідування.

Враховуючи те, що зазначені документи не доводять факту зайняття і використання спірних земельних ділянок саме Відповідачем, а інших належних доказів на підтвердження таких обставин ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного господарського суду, Позивачем не надано, що свідчить про не доведеність наявності у діях Відповідача повного складу цивільного порушення для нарахування та стягнення шкоди, доводи Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про неправомірність прийнятого судового рішення є необґрунтованими.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

Дослідивши заяву Відповідача про розподіл судових витрат понесених на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, судова колегія вважає, що вказана заява підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Положеннями ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з приписами ст. 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (ч. 1). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ч. 2). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У ч. ч. 3, 4 ст. 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідачем на обґрунтування зазначених у заяві вимог до суду надано: Договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 14.02.2018 р., укладений між Відповідачем та Адвокатським об`єднанням «Гладкий, Яценко та Партнери» та додаткову угоду сторін від 01.07.2019 р, якою дію договору було продовжено до 31.12.2019 р.; ордер на надання правової допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Агротіс» у Центральному апеляційному господарському суді, виданий Адвокатським об`єднанням адвокату Шумейко І. П. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 002116 від 09.04.2019 р. ); детальний опис робіт ( наданих послуг ), виконаних адвокатом, та здійснених Відповідачем витрат; акт здачі-прийняття наданих послуг № 260 від 01.08.2019 р., підписаний між ТОВ «Агротіс» та Адвокатське об`єднання підписали, в якому окремо зазначено ту правову допомогу у справі № 908/374/19, яка на момент підписання акта вже була надана, і ту правову допомогу, яку станом на 01.08.2019 р. планувалося надати, і яка оплачувалася на умовах передоплати; копія платіжного доручення від 02.08.2019 р. № 1125 про сплату 35 500,00 грн.

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.3 Договору про надання правової (професійної правничої) допомоги, розмір гонорару становить 1 000 грн. за 1 годину наданої правової допомоги. Гонорар сплачується Клієнтом у готівковій або безготівковій формі на підставі підписаних сторонами актів здачі-прийняття наданих послуг, в яких сторони визначають перелік наданих послуг, суму витрачених Адвокатським об`єднанням годин (станом на день підписання акта) і загальний розмір гонорару. Правову допомогу, що надається Адвокатським об`єднанням, Клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу суми, яка зазначається в рахунку та акті здачі-прийняття наданих послуг в гривні без ПДВ.

Сума гонорару розрахована Відповідачем таким чином: кількість годин помножена на гонорар за 1 годину, тобто ( 2 + 2 + 1 + 1+ 7 + 9 + 3,5 + 3 + 7) X 1000 = 35,5 X 1000 = 35 500,00 грн. Отже, розмір витрат ТОВ «Агротіс» на правову допомогу в цій справі на стадії її перегляду в суді апеляційної інстанції становить 35 500,00 грн.

Факт оплати Відповідачем професійної правничої (правової) допомоги, наданої у цій справі, підтверджується копію платіжного доручення від 02.08.2019 р. № 1125 про сплату 35 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами ч. ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У разі наявності заперечень Позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати Відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

З огляду на наведене вище та враховуючи те, що апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2019 р. у даній справі залишено без змін, а також враховуючи наявність заперечень Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області щодо обсягу, та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу, керуючись принципами справедливості і верховенством права, а також те, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення зазначеної заяви - стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області - 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2019 р. у справі № 908/374/19 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агротіс" - 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Видати наказ.

Видачу наказів доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст складено 12.08.2019 р.

Головуючий суддя І. М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя Л. П. Широбокова