ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1467/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом приватного підприємства "Компанія Талант", м. Харків, фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків, про стягнення коштів у розмірі 27 523,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне підприємство "Компанія Талант", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, фізичної особи ОСОБА_1 , про стягнення 18 550,00 грн. основної заборгованості, 7 329,96 грн. інфляційних втрат та 1 643,78 грн. 3% річних. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

22 травня 2019 року, ухвалою господарського суду Харківської області, позовну заяву залишено без руху з наданням позивачеві строку на усунення недоліків позовної заяви. 30 травня 2019 року господарським судом Харківської області, на підставі ч. 6 ст. 176 ГПК України, направлено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Харківській області стосовно надання інформації про зареєстроване місце проживання фізичної особи ОСОБА_1 .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14 червня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/1467/19, розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

03 липня 2019 року, ухвалами суду, прийнято до розгляду відзив на позовну заяву (вх. № 15815 від 01 липня 2019 року) та долучено його до матеріалів справи; відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання, в порядку ст. 169, 170 ГПК України (вх. № 15817 від 01 липня 2019 року) про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, задоволено клопотання про витребування оригіналів письмових доказів (вх. № 15814 від 01 липня 2018 року) та витребувано у ПП "Компанія Талант" оригінал видаткової накладної № 47930 від 16 лютого 2016 року. Ухвалами суду від 02 серпня 2019 року задоволено заяву позивача про долучення оригіналу видаткової накладної № 47930 від 16 лютого 2016 року до матеріалів справи; задоволено клопотання позивача, в порядку ст. 119 ГПК України, продовжити позивачу пропущений процесуальний строк на подання до суду відповіді на відзив, прийнято до розгляду відповідь на відзив (вх. № 17551 від 19 липня 2019 року) та долучено його до матеріалів справи. Відповідач своїм правом на подання заперечень не скористався, у визначений законом строк (ст. 252 ГПК України та ухвала від 14 червня 2019 року) заперечення не надав; як свідчить Витяг відстеження поштових пересилань з сайту Укрпошта, відповідь на відзив 20 липня 2019 року була у точці видачі/доставки за знаходженням відповідача, 24 липня поштовою установою зроблено помітку про невручення, а 03 серпня 2019 року - повернуто за зворотною адресою

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем отримано товар на суму 18 550,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом видатковою накладною № 47930 від 16 лютого 2016 року. Як вказує позивач у позовній заяві, відповідачем не оплачено вартість отриманого товару, що й стало для позивача підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечує в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач та представник позивача, який діяв від його імені, керуючись ч. 1 ст. 174, ч. 7 ст. 179, ч. 1 ст. 181 ГК України, ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 639 ЦК України, досягли домовленості про спробу реалізації відповідачем отриманого від позивача товару, що відповідає природі договору консигнації (реалізації товару) та видам здійснюваної відповідачем на той час економічної діяльності. З цих підстав відповідач заперечує обставину існування домовленості оплатити товар того ж дня (дня отримання товару). Відповідач вказує, що через місяць або півтора (точно він не пам`ятає) ним було повернуто на склад позивача отриманий товар через неможливість його (товару) реалізацію, про що підписав накладну на повернення, втім екземпляр накладної відповідачем було втрачено. У випадку реалізації договору консигнації у відповідача, як і у позивача, виникло б податкове зобов`язання, про що було б відомо органам Державної фіскальної служби, оскільки на них покладено відповідні функції контролю за поданням звітності та сплати податків (ст. 19-1 ПК України). Однак, органами ДФС України при ліквідації відповідачем ФОП було прийнято останню податкову звітність та не було виявлено не сплачених податкових зобов`язань. В матеріалах справи наявні сканкопії рахунку на оплату № ШКТ00007303 від 16 лютого 2016 року та видаткової накладної № 47930 від 16 лютого 2016 року посвідчені особою, яка підписала позовну заяву та повноваження і посадове становище якої не підтверджені у передбаченому законом порядку. Відповідачем також заявлено про сплив загального строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості, інфляційних втрат та 3%річних.

Позивач у своїй відповіді на відзив просить суд визнати причини пропуску позовної давності поважними та захистити його право і не застосовувати позовну давність як підставу для відмови у задоволені позову. В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності позивач вказує на те, що позивачем в межах строків позовної давності було подано позовну заяву до Дзержинського районного суду міста Харкова, за наслідками якої судом (Дзержинським районним судом міста Харкова) було відкрито провадження у справі з призначенням судового засідання, яке (судове засідання) декілька раз було перенесено і тільки 13 травня 2019 року було винесено ухвалу про закриття провадження у справі, у якій було роз`яснено про відношення спору до господарського судочинства. Тобто, вже поза межами строку позовної давності позивач отримав змогу звернутися до господарського суду Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України. Підтвердженням укладання договору в спрощений спосіб між позивачем та відповідачем є видаткова накладна № 47930 від 16 лютого 2016 року, що містять найменування товару, його ціну, а також реквізити позивача (оферта), та підпис і печатка відповідача на вище вказаній видатковій накладній про прийняття саме такого товару і в тій кількості, що була визначені позивачем у видатковій накладній (акцепт).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов`язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України. Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно уст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару. Абзац 1 ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, а саме те, що позивачем передано, а відповідачем отримано товар на суму 18 550,00 грн. відповідно до видаткової накладної № 47930 від 16 лютого 2016 року та приписи ст. 692 ЦК України, строк оплати товару є таким, що настав (17 лютого 2016 року). Втім, відповідачем не надано до суду доказів оплати вартості отриманого товару від позивача, з огляду на що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості отриманого товару у розмірі 18 550,00 грн. є обґрунтованими та доведеними.

Твердження відповідача про те, що між сторонами було досягнуто домовленості, яка випливає із договору консигнації, є необґрунтованим та безпідставним, з огляду наступне. Видаткова накладна № 47930 від 16 лютого 2016 року не містить жодного посилання на те, що товар переданий відповідачу для реалізації зі складу позивача; не зазначено, що товар, який передано відповідачу, залишається власністю позивача до моменту його (товару) реалізації відповідачем. Навпаки, дана видаткова накладна містить найменування товару, його ціну, кількість, реквізити сторін та підписана представниками сторін та скріплена їх печатками, що й підтверджує саме укладання між сторонами договору поставки, який укладено у спрощений спосіб.

Твердження відповідача про те, що ним було повернуто позивачу отриманий, але не реалізований товар, взагалі не підтверджується жодними доказами, і відповідно, є безпідставним.

Щодо твердження відповідача про обов`язковість відображення реальності заборгованості за спірною видатковою накладною у податковій звітності відповідача, яку повинна була виявити ДФС України, суд зазначає наступне. Встановити наявність виникнення, відображення, сплати або несплати податкового зобов`язання за видатковою накладною № 47930 відповідно до наданої відповідачем податкової декларації про сплату єдиного податку неможливо. Більш того, відповідачем надано копію податкової декларації про сплату єдиного податку з фізичних осіб у 2017 року, поставка ж товару за спірною видатковою накладною відбулася у 2016 році.

Твердження відповідача про те, що позовна заява підписана особою, повноваження якої не підтверджується, спростовується наявним в матеріалах справи Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого ОСОБА_2 (особа, яка підписала позовну заяву та засвідчила копії документів, які додані до позовної заяви) є керівником та підписантом юридичної особи позивача та уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, а до приписів ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 1 643,78 грн. 3% річних та 7 329,96 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до якого сума 3% річних складає - 1 643,78 грн., інфляційних втрат - 7 329,96 грн. Перевіривши правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, суд встановив, що дані нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства, а сума 3% річних складає 1 643,78 грн., інфляційних втрат складає 7 329,96 грн.

Суд, розглянувши заяву відповідача про застосування строку позовної давності та заяву позивача про визнання причин його пропуску поважними, зазначає наступне.

За змістом статей 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Інститут позовної давності покликаний також сприяти сталості цивільних відносин.

Проте, за змістом ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.

Як встановлено судом, для захисту своїх інтересів позивач звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 27 523,74 грн. Дзержинським районним судом міста Харкова не було відмовлено у відкритті провадження у справі, також позовну заяву не було повернуто заявнику. Натомість Дзержинським судом міста Харкова було відкрито провадження у справі з призначення судового засідання. 13 травня 2019 року, ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова, було закрито провадження у справі на підставі того, що даний спір віднесено до господарської юрисдикції. Позовну заяву до господарського суду Харківської області позивачем подано 17 травня 2019 року, тобто через кілька днів після того, як позивач дізнався, що даний спір підвідомчий господарському суду Харківської області.

З огляду на наведене, а саме факт відкриття провадження у справі Дзержинським районним судом м. Харкова та тривалий час розгляду справи, як наслідок - наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку, звернення позивача до господарського суду Харківської області з даною позовною заявою через кілька днів (через 3 дні) після того, як позивач дізнався, що даний спір відноситься до господарської юрисдикції, суд приходить до висновку про необхідність поновлення строку позовної давності та, відповідно, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, слід зазначити, що за практикою Європейського Суду з прав людини при застосуванні строків позовної давності йдеться про задавненість позовів і неповноту доказів, через сплив часу. Натомість, у справі, що розгадається, у правовідносинах між сторонами відсутні події "далекого минулого", що могло б спричинити перешкоду для стягнення боргу і захисту порушеного права позивача.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 91, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 232, 233, 236-241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 ) на користь приватного підприємства "Компанія Талант" (61052, м. Харків, вул. Малиновського, 5, ) 18 550,00 грн. основної заборгованості, 7 329,96 грн. інфляційних втрат, 1 643,78 грн. 3% річних та 1 921,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "08" серпня 2019 р.

Суддя Н.В. Калініченко