СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2019 р. Справа № 922/842/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Пархоменко О.В.
за участю представників сторін:
позивача Лобановський Р.М., довіреність №9 від 03.01.2019 року;

1-го відповідача Орлов П.І., довіреність №1854 від 22.07.2015 року

2-го відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" , м. Харків (вх. №2077 Х /1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/842/19, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Добреля Н.С.), повний текст якого складено 07.06.2019 року

за позовом Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс", м. Харків

до Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку Міністерства оборони України, м.Харків ,

Військової частини НОМЕР_1 смт.Черкаське

про стягнення 18 810,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/842/19 в задоволенні позову Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" до Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 про стягнення шкоди у розмірі 18810,00 грн. відмовлено повністю; судові витрати залишено за позивачем.

Комунальне підприємство "Міськелектротранссервіс" з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/842/19; ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю; стягнути солідарно з ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 на користь Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" майнову шкоду у розмірі 18 810,00 грн.; судові витрати покласти на відповідачів в/ч НОМЕР_1 та Харківський зональний відділ військової служби правопорядку в рівних частках та стягнути з кожного по 2 401,25 грн. судового збору (1921,00 - за подання позову та 2881,50 за подання апеляційної скарги).

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності не є обов`язковим для покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, а висновок господарського суду першої інстанції про обов`язковість наявності протоколу про адміністративне правопорушення для встановлення вини особи є невірним.

За змістом листа №50/4/3653 від 17.08.2018 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 не було притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, відповідно до вимог ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Господарському суду першої інстанції надано достатньо доказів для встановлення вини водія автомобіля «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , а саме: відповідь Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №50/4/3653 від 17.08.2018 року; відповідь Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Харківській області №5561/41/14032018 від 15.06.2018 року; відповідь Військові частини НОМЕР_1 від 23.10.2018 року за №91022 (відповідачем в/ч НОМЕР_1 визнано перевезення крупногабаритного вантажу водієм ОСОБА_1 та пошкодження автомобілем КРАЗ 2670 Е5 під керуванням останнього контактної мережі); відповідь Харківського зонального відділу військової службі правопорядку за №3494 від 27.11.2018 року.

У листі Військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2018 року за №9100 відповідачем 2 вказано на порушення, які мали місце з боку відповідача 2, Військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку в Збройних Силах України в м. Харків.

Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Россолова В.В. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А.., суддя Хачатрян В.С..

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В., суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Гетьман Р.А.., суддя Хачатрян В.С..

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" на рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі; учасникам справи встановлено строк до 29.07.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 05.08.2019 року.

23.07.2019 року на адресу суду від 2-го відповідача надійшов відзив (вх.№6840), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, який долучено до метеріалів справи.

31.07.2019 року на адресу суду від 1-го відповідача надійшов відзив (вх.№7142), в якому останній просить відмовити КП «Міськелектротранссервіс» в задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі залишити без змін, який долучено до метеріалів справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Гетьмана Р.А., суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Хачатрян В.С..

У судовому засіданні 05.08.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити; представник 1-го відповідача просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі залишити без змін.

В судове засідання представник 2-го відповідача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 08.07.2019 року 2-му відповідачу у справі додано фіскальний чек УДППЗ "Укрпошта" від 10.07.2019 року: №241, з якого вбачається, що 2-й відповідач отримав копію ухвали суду 16.07.2019 року (а.с.120, том 1).

Крім того, вказану ухвалу суду від 08.07.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.
29.05.2017 року приблизно о 09.15 год на вул. Китаєнко в районі будинку №4 у м. Харкові автомобіль марки «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 при перевезенні великогабаритного вантажу допустив пошкодження контактної мережі міського електротранспорту м. Харкова (тролейбуса), а саме: двох поперечних розтяжок.

Відповідно до розпорядження Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації № 1796 від 30.09.2011 року КП «Міськелектротранссервіс» було передано майно в господарське відання, зокрема контактну мережу тролейбусу по пр-ту Постишева, вул. Китаєнко, пр-ту Ілліча від вул. Цюрюпи до кінця пр-ту Дзюби, включаючи кільце (Додаток № 18 до розпорядження № 1796 від 30.09.2011 року, за інвентарнім номером 9001528).

30.09.2011 року між КП «Міськелектротранссервіс» та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту комунального майна Харківської міської ради було укладено договір №1499 про передання в господарське відання майна, в тому числі контактної мережі тролейбусу по пр-ту Постишева, вул. Китаєнко, пр-ту Ілліча від вул. Цюрюпи до кінця пр-ту Дзюби, включаючи кільце за інвентарнім номером 9001528.

Пошкоджена внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ділянка контактної мережі є складовою контактної мережі тролейбусу по пр-ту Постишева, вул. Китаєнко, пр-ту Ілліча від вул. Цюрюпи до кінця пр-ту Дзюби, включаючи кільце за інвентарнім номером 9001528.

На підтвердження факту пошкодження майна позивачем було надано Акт про пошкодження майна від 29.05.2018 року, складений в період часу з 09.15 - 10:40 годин, відповідно до якого автомобіль «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , при перевезенні великогабаритного вантажу допустив пошкодження контактної мережі міського електротранспорту м. Харкова (тролейбуса) за адресою: м. Харків, вул. Китаєнко, б. 4.

Також, за фактом пошкодження майна, яке належить позивачу, було складено Акт розслідування випадку затримки руху по вул. Китаєнко та вул. Костантина Калініна в м. Харкові, який трапився 29.05.2018 року о 09 годин 15 хвилин.

07.06.2018 року за № 815 позивачем до Департаменту патрульної поліції у м. Харкові було направлено запит на предмет встановлення винної особи та надання відомостей про обставини ДТП.

15.06.2018 року з Департаменту патрульної поліції до КП «Міськелектротранссервіс» надійшла відповідь про те, що за даним фактом на місце ДТП прибував екіпаж поліції «Купол - 0604», відповідно до електронного рапорту поліцейського Слєпушенко С.О. інформація про пошкодження майна підтвердилась, але протокол про адміністративне правопорушення не складався, оскільки на місці події заяв щодо оформлення ДТП не надходило.

05.07.2018 року за № 6937 позивачем до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України було направлено клопотання з проханням встановлення винної особи та притягнення її до відповідальності згідно діючого законодавства.

17.08.2018 року до Департаменту патрульної поліції в м. Харкові надійшов Лист від Новомосковського відділу поліції в Дніпропетровській області за №50/4/3653 про те, що останніми було опитано водія ОСОБА_1 на предмет скоєння правопорушення та підтвердження події, в ході чого ОСОБА_1 пояснив, що він дійсно 29.05.2018 року знаходився в м.Харкові та керуючи автомобілем марки «Краз» д.н.з. НОМЕР_2 зачепив тролейбусні проводи, які впали на автомобіль та заплуталися та, що Новомосковський відділ поліції не має можливості притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст.38 КУпАП, з дня вчинення правопорушення сплив.

Позивач посилається на те, що розмір шкоди, завданої внаслідок ДТП 29.05.2018 р., складає 18 810 грн., що підтверджується довідкою про вартість, актом приймання виконаних будівельних робіт, відомістю ресурсів до акту прийняття.

Позивачем було направлено відповідачу претензію вих. №1379 від 27.09.2018 року, яка була отримана відповідачем 09.10.2018 року.

23.10.2018 року до КП «Міськелектротранссервіс» надійшов Лист від Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач відмовився в добровільному порядку сплатити компенсацію шкоди, завданої КП «Міськелектротранссервіс» внаслідок пошкодження майна та надав відповідь за № 9100 від 23.10.2018 року про те, що згідно наказу Міністерства оборони України від 04.09.2008 року № 435 «Про затвердження Інструкції щодо здійснення супроводження колон військових транспортних засобів» та при погодженні Міністра внутрішніх справ України, п. 2 супроводження колон здійснюється спеціальним автомобілем ВІБДР, у зв`язку з чим, КП «Міськелектротранссервіс» було запропоновано звернутись з претензією про відшкодування шкоди до ВІБДР м. Харкова.

01.11.2018 року за № 1590 позивачем було направлено лист до Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку про надання відомостей щодо обставини вказаної дорожньо-транспортної пригоди, повідомлення ПІБ старшого автомобіля супроводження колони та надання завіреної належним чином копії листа до Управління патрульної поліції м. Харкова з інформацією про маршрут, дату та час початку руху колони, що супроводжувалась спеціальним автомобілем ВІБДР, на ділянках вулично-шляхової мережі загального користування маршруту.

27.11.2018 року за № 3494 до КП «Міськелектротранссервіс» надійшла відповідь від Харківського зонального відділу військової служби правопорядку про те, що перевезення великогабаритного вантажу було здійснено з порушеннями зі сторони Військової частини НОМЕР_1 , що призвело до пошкодження контактної мережі міського електротранспорту м. Харкова (тролейбуса) та запропоновано позивачу звернутися на адресу командування Військової частини НОМЕР_1 .

Вказане вище й стало підставою для звернення Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" з відповідним позовом до господарського суду Харківської області.

03.06.2019 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових, собак та собак бійцівських порід, тощо,.що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володів транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом, розмір відшкодування шкоди встановлюється законом або домовленістю сторін, а в разі наявності спору між сторонами - судом.

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз`яснення надано в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року N 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого.

Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або зниження нематеріальних благ (рівня життя, здоров`я тощо).

Чинним законодавством (ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України) передбачено право юридичної та фізичної особи на відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи; шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи; моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Відповідно до приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року N 6, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст. 1192 ЦК України, згідно з якими з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

У роз`ясненні Вищого господарського суду України N 02-5/215 від 01.04.1994 року Про деякі питання практики вирішення спорів пов`язаних з відшкодуванням шкоди зазначається, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків (відшкодування шкоди), господарський суд перш за все повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності, а саме наявність правил поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тобто, для відшкодування завданих збитків особа має довести усі чотири складові правопорушення - порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив на те, що матеріалами справи підтверджується порушення цивільного права позивача, а саме пошкодження контактної мережі тролейбуса.

Так, матеріали справи містять Акт розслідування затримки руху по вул. Китаєнко та вул. Костянтина Калинина від 29.05.2018 року та Акт про пошкодження майна від 29.05.2018 року.

Вартість завданих збитків, завданих позивачу підтверджена наявною в матеріалах справи довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, а також Актом приймання-передачі будівельних робіт.

Разом з тим, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що позивачем не доведено такої обов`язкової умови для наявності складу цивільного правопорушення, як вина відповідачів.

Так, підставою для нарахування позивачем збитків відповідачам слугувало пошкодження контактної мережі тролейбуса, яке відбулося внаслідок зачеплення

автомобілем «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 тролейбусних проводів.

Позивач посилається на те, що автомобіль «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , за участю якого сталося ДТП належить Військовій частині НОМЕР_1 та супровід відповідного автомобіля здійснювався автомобілем ВІБДР у м. Харків.

Між тим, матеріали справи не містять доказів як складання протоколу про адміністративне правопорушення за наслідками дорожньо-транспортної природи, яка сталася 29.05.2018 року по вул. Китаєнко у місті Харкові так і накладення на правопорушника відповідного адміністративного стягнення.

Як вбачається з Акту пошкодження майна від 29.05.2018 року, його було підписано лише з боку позивача, проте не підписано з боку учасників пригоди та представників поліції.

Зі змісту наданого позивачем Листа Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 15.06.2018 року слідує, що працівниками УПП в Харківській області вказана подія не оформлювалась як ДПТ, оскільки на місці події заяв щодо оформлення ДТП не надходило.

Відповідно до вимог ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта на те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності не є обов`язковим для покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, а висновок господарського суду першої інстанції про обов`язковість наявності протоколу про адміністративне правопорушення для встановлення вини особи є невірним.

Місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що в даному випадку, за наслідками відповідного ДТП мав бути складений протокол про адміністративне правопорушення, як то передбачено ст. 254 КУпАП та вірно вказав на те, що матеріали справи не містять доказів складання адміністративного протоколу за наслідками відповідного ДТП.

Також, господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що крім того, докази притягнення відповідачів до відповідальності за ДТП в матеріалах справи відсутні.

Не приймаються посилання апелянта на Лист №50/4/3653 від 17.08.2018 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому йдеться про те, що Сирицю М.В., не було притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення та що господарському суду першої інстанції було надано достатньо доказів для встановлення вини водія автомобіля «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , а саме: відповідь Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №50/4/3653 від 17.08.2018 року; відповідь Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Харківській області №5561/41/14032018 від 15.06.2018 року; відповідь Військові частини НОМЕР_1 від 23.10.2018 року за №91022 відповідь Харківського зонального відділу військової службі правопорядку за №3494 від 27.11.2018 року; лист Військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2018 року за №9100.

Як було зазначено вище, в матеріалах справи відсутні докази складання протоколу про адміністративне правопорушення за наслідками дорожньо-транспортної природи та притягнення порушника до адміністративної відповідальності накладенням на нього адміністративного стягнення, що спростовує аргументи апелянта щодо наявності вини в діях відповідачів у вчиненні такого правопорушення та виключає відповідальність за нього.

А отже, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено того, що пошкодження контактної мережі тролейбуса по вул. Китаєнко відбулось саме з вини відповідачів.

Відносини з відшкодування заподіяної шкоди врегульовані нормами ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За загальним правилом, визначеним ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виключення з загального правила щодо визначення особи, яка повинна відшкодувати шкоду, містяться у ст.1172 ЦК України, яка визначає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв`язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 ЦК України.

Враховуючи зазначене, з`ясування наявності чи відсутності всіх елементів складу правопорушення входить до предмету доказування у даній справі.

Колегія суддів враховує правову позицію Вищого Господарського Суду України, викладену у постанові від 03.06.2008 року у справі № 7/305.

Матеріали справи не містять доказів складання протоколу про адміністративне правопорушення, як то передбачено ст. 254 КУпАП та доказів притягнення до відповідальності водіїв Військової частини НОМЕР_1 та Харківського зонального відділу Військової служби правопорядку, а тому відсутній один з чотирьох елементів правопорушення, а саме вина відповідачів яка є обов`язковою підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

А за таких обставин, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів збитків у розмірі 18 810,00 грн. не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Між тим, правові висновки, на які посилається апелянт, що викладені у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13, стосуються справи предметом перегляду якої було застосування судами касаційної інстанції норм ч. 1 ст. 1172, ст. ст. 1167, 1187, 1188 ЦК України при визначенні особи, відповідальної за завдання моральної шкоди водієві та пасажиру одного автотранспортного засобу внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки з вини іншого водія, який керував автомобілем, що належить на праві власності юридичній особі та різняться від обставин даної справи.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2019 року у справі №922/842/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09.08.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя В.С. Хачатрян