ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2019 р. Справа№ 920/412/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 13.06.2019

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт»

на рішення Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 (повний текст складено 04.02.2019)

у справі №920/412/18 (Головуючий суддя - О.В. Коваленко, судді: О.Ю. Соп`яненко, Н.О. Спиридонова)

за позовом Спільного агрохімічного підприємства «Родючисть» (товариства з обмеженою відповідальністю)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт»

про стягнення заборгованості за договором №55 від 03.04.2017 купівлі-продажу (поставки) в розмірі 2 213 909, 42 грн

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У червні 2018 року Спільне агрохімічне підприємство «Родючисть» (товариства з обмеженою відповідальністю) (далі - САП «Родючисть» (ТОВ), позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт» (далі - ТОВ «ПВП «Стандарт», відповідач) та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про уточнення просив стягнути з відповідача 2 213 909, 42 грн.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем свого обов`язку з оплати за поставлений товар за укладеним між сторонами договором №55 від 03.04.2017 купівлі-продажу (поставки).

1.3. Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позов зазначив, що на даний час існує заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки №55 від 03.04.2017 у розмірі 1 831 276,80 грн. 00 коп.

Крім того, відповідач зазначає про те, що 01.06.2017 між позивачем і відповідачем було укладено договір поставки № 0106, у відповідності до п.2.1 якого позивач передає у власність відповідача, а останній приймає та оплачує 2 000 т. соняшнику до 15.10.2017. Таким чином, кожна із сторін, уклавши вказаний вище договір поставки товарів, взяла на себе зобов`язання, а саме відповідач поставити товар, а товариство оплатити його в порядку та на умовах, визначених вказаним вище договором. Ціна за продукцію визначається у рахунках фактурах та/або видаткових накладних. На даний час існує заборгованість позивача перед відповідачем за договором поставки №0106 від 01.06.2017 в розмірі 2 000 000 грн. Строки виконання договірних зобов`язань по вищезазначеним договорам настали.

У зв`язку з взаємною заборгованістю відповідачем 07.06.2018 направлено позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог. За таких обставин відповідач вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 050 485 грн. 56 коп. є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

1.4. Крім того, 22.12.2018 на адресу Господарського суду Сумської області надійшов письмовий відзив від 22.12.2018 на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про те, що попередній відзив відповідача був складений помилково. До того ж додав, що ним на виконання умов договору №55 від 03.04.2017 було здійснено попередню оплату позивачу на суму 8 285 768 грн, проте позивач не поставив товар відповідачу до цього часу. Крім того, зазначив, що він як директор ТОВ «ПВП «Стандарт» окрім тексту договору не підписував жодного документа, поданого позивачем для огляду.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

2.1. 03 квітня 2017 року між Спільним агрохімічним підприємством «Родючисть» (товариство з обмеженою відповідальністю) і Товариством з обмеженою відповідальністю «ПВП «Стандарт» було укладено договір купівлі продажу (поставки) № 55 (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язувався поставити і передати у власність відповідачу, а відповідач зобов`язався прийняти та здійснити оплату продукції (насіння соняшнику) у порядку та на умовах вказаного договору.

2.2. Згідно п. 2.1 договору обсяг кожної партії продукції визначається у рахунках та/або видаткових накладних.

2.3 За умовами п. 2.3 договору загальна сума договору складається з сум окремих партій продукції, визначених у рахунках та/або видаткових накладних продукції, протягом дії договору.

2.4. Зі змісту п.4.1 договору вбачається, що продукція поставляється окремими партіями в термін, що зазначений у специфікації до договору.

2.5. Пунктом 4.2. договору, сторони визначили, що датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної.

2.6. В свою чергу, відповідно до п. 5.2.1 договору відповідач взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити продукцію згідно з умовами, визначеними у договорі та у рахунках та/або видаткових накладних до договору.

2.7. Так, позивач мотивує свої вимоги тим, що ним було поставлено відповідачу продукцію всього на загальну суму 8 285 768,80 грн: 03.04.2017 на суму 1428 000 грн, 17.04.2017 на суму 1 626 492 грн, 03.05.2017 на суму 1 299 540 грн, 01.06.2017 на суму 1 141 160 грн., 26.06.2017 на суму 798 192 грн, 03.07.2017 року на суму 1 001 232 грн, 10.07.2017 року на суму 991 152 грн.

2.8. В свою чергу, відповідач за період з 03.04.2017 по 29.09.2017 виконував свої зобов`язання по договору частково, cплативши 161 107,20 грн після 29.09.2017 за накладною № 246 від 03.07.2017 (несплаченою залишилась заборгованість в розмірі 840 124,80 грн), та повністю не виконав зобов`язання за накладною від 10.07.2017 року на суму 991 152 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на момент подачі позовної заяви складає 1 831 276,80 грн, яку і просить суд стягнути з відповідача.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

3.1. Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 у справі №920/412/18 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 831 276,80 грн основної заборгованості, 73 769,38 грн 3% річних за користування чужими грошима, 198 257,39 грн інфляційних збитків та 31 548,21 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

3.2. Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи в повному обсязі підтверджується розмір основної заборгованості відповідача, а саме: факт поставки товару за неоплачену відповідачем продукцію відповідно до накладної №246 від 03 липня 2017 року підтверджуються товарно-транспортними накладними №107 від 03 липня 2017 року, №122 від 03 липня 2017 року, №114 від 03 липня 2017 року, №115 від 03 липня 2017 року, №116 від 03 липня 2017 року; факт поставки товару за неоплачену відповідачем продукцію відповідно до накладної №259 від 10 липня 2017 підтверджуються товарно-транспортними накладними № 111 від 26 №117 від 10 липня 2017 року, №125 від 2017 року, №118 від 10 липня 2017 року, №120 від 10 липня 2017 року, №126 від 10 липня 2017 року, №123 від 10 липня 2017 року, №119 від 10 липня 2017 року, а також банківською випискою по рахунку позивача від 06.11.2018.

При цьому, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов до висновку, що 3% річних нараховані вірно, а інфляційні втрати становлять 198 257,39 грн, за загальний період з 19.04.2017 по 01.09.2018 (виходячи з розміру заборгованості по кожній видатковій накладній), а не 208 863,24 грн, як просив позивач.

3.3. Крім того, при прийнятті рішення місцевий господарський суд, беручи до уваги приписи ст. 194 Господарського процесуального кодексу України, не прийняв до уваги заперечення відповідача викладені у відзиві ТОВ «ПВП» Стандарт» від 22.12.2018 оскільки, вказаний відзив надійшов до суду після закриття підготовчого провадження у справі №920/412/18.

3.4. Також, судом першої інстанції відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у даній справі з мотивів, що судом досліджено письмові докази, які викликають сумнів у відповідача, з`ясовано думку позивача та встановлено, що факт проставлення на них факсимільного підпису від імені директора ТОВ «ПВП «Стандарт» ОСОБА_1 не заперечується позивачем, а отже суд не вбачав підстав для призначення судової почеркознавчої експертизи.

Крім того, вказане клопотання подано суду після закриття підготовчого провадження у справі №920/412/18.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

4.2. В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, в порушення приписів ст. 236 Господарського процесуального кодексу України безпідставно не прийняв до уваги відзив відповідача після закриття підготовчого провадження, оскільки ухвалою від 17.10.2018 судом не було встановлено строк для подання відзиву.

4.3. Крім того, судом необґрунтовано відмовлено відповідачу у клопотанні про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи. Скаржник зазначає, що був позбавлений можливості заявляти таке клопотання, оскільки оригінали документів при зверненні позивача до суду в матеріалах справи були відсутні та надані позивачем на вимогу суду після закриття підготовчого провадження під час розгляду справи по суті.

4.4. На думку скаржника, місцевим господарським судом неправомірно було взято до уваги довіреність №10 від 03.07.2017, хоча позивачем до позову було надано зовсім іншу довіреність, а саме довіреність №10 від 10.07.2017.

В довіреності №10 від 10.07.2017 використано факсимільний підпис від імені директора товариства, хоча між позивачем та відповідачем не було попередньої домовленості про використання факсимільного підпису, додаткова угода щодо його використання не укладалася.

Щодо довіреності №10 від 03.07.2017, скаржник зазначив, що підпис виконаний від імені директора відповідача візуально схожий на його підпис, проте виконаний не ним особисто. Крім того, відтиск печатки на довіреності №10 від 03.07.2017 іншого кольору.

4.5. Судом першої інстанції не було надано оцінку видатковим накладним, які надані позивачем до суду, а саме, у видаткових накладних не зазначено на підставі якого договору вони виписані, що є суттєвим недоліком.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

5.1. У відзиві на апеляційну скаргу, позивач проти задоволення скарги заперечив, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого суду від 21.01.2019 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

5.2. Відповідач вказує, що факт поставки продукції (соняшнику) підтверджується наступними первинними документами:

- підписаними сторонами видатковими накладними, зокрема з боку ТОВ «ПВП «Стандарт» особою відповідальною (уповноваженою) за отримання продукції, а також головним бухгалтером відповідача та засвідчені печаткою ТОВ «ПВП «Стандарт». Копії та оригінали цих видаткових накладних знаходяться в матеріалах справи;

- підписаними сторонами товарно-транспортними накладними (форма № 1-ТН, як вказано в пункту 4.4 договору). З боку ТОВ «ПВП «Стандарт» товарно-транспортні накладні підписані особою відповідальною (уповноваженою) за отримання продукції та засвідчені печаткою ТОВ «ПВП «Стандарт». Копії та оригінали цих накладних знаходяться в матеріалах справи;

- виписаними (складеними) САП «Родючисть» (ТОВ) при здійсненні цих поставок, згідно вимог податкового законодавства, податковими накладними (пункт 4.4 договору), роздруковані копії яких з Єдиного реєстру податкових накладних знаходяться в матеріалах справи;

- виданими ТОВ «ПВП «Стандарт» довіреностями на отримання від САП «Родючисть» (ТОВ) товарно-матеріальних цінностей (соняшнику). Копії та оригінали цих довіреностей яких знаходяться в матеріалах справи.

5.3. За поставлену продукцію відповідач частково розрахувався. Заборгованість складає 1 831 276,80 грн.

Вказана заборгованість підтверджується:

- підписаним сторонами та засвідчені їх печатками актом звірки розрахунків за період з 01.01.2017 по 20.03.2018;

- банківською випискою (у справі), з якої вбачається, що ТОВ «ПВП «Стандарт» розрахувалось за продукцію (соняшник) на суму 6 454 492 грн;

- листом ТОВ «ПВП «Стандарт» від 30.08.2017, в якому наведений графік погашення заборгованості;

- листом від 21.03.2018, в якому ТОВ «ПВП «Стандарт» повідомляє САП «Родючисть» (ТОВ) про оплату заборгованості одразу після виконання рішення суду відносно його адміністративного позову щодо зобов`язання податкової зареєструвати податкові накладні, видані ТОВ «ПВП «Стандарт» своїм контрагентам при поставці їм продукції;

- заявою ТОВ «ПВП «Стандарт» від 07.06.2018 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

5.3. Щодо доводів скаржника, що між сторонами відсутній договір про використання факсиміле, оскільки деякі документи підписані з використанням факсимільного підпису директора ОСОБА_1 , позивач зазначив, що у даному випадку ТОВ «ПВП «Стандарт» в особі його директора ОСОБА_1 підтверджує, що власноручно підписав із САП «Родючисть» (ТОВ) договір купівлі-продажу (поставки) від 03.04.2017 №55, тобто уклав цей договір.

Первинні документи на отримання продукції, зокрема видаткові накладні і товарно-транспортні накладні підписані не з використанням факсимільного підпису директора ТОВ «ПВП «Стандарт» ОСОБА_1 , а відповідними посадовими особами, відповідальними за отримання цієї продукції та засвідчені печаткою ТОВ «ПВП «Стандарт».

Інші документи, які засвідчені факсимільним підписом директора ТОВ «ПВП «Стандарт» ОСОБА_1 (акт звірки розрахунків за період з 01.01.2017 по 20.03.2018, лист від 30.08.2017 про графік погашення заборгованості), стосуються дій осіб, вчинених вже після виконання цього договору.

5.4. На думку позивача, твердження скаржника про те, що здійснена оплата за продукцію в розмірі 6 454 492,00 грн. є попередньою оплатою, є необґрунтованим, оскільки вказана сума сплачувалась частинами в період з 03.04.2017 по 29.09.2017. Протягом вказаного періоду відповідачем не ставилося питання про повернення вказаних коштів чи про поставку товару.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

6.1. 07.02.2019 відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 21.01.2019 у справі №920/412/18.

6.2. Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2019 у справі №920/412/18 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді - Коротун О.М., Сулім В.В.

6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 апеляційну скаргу ТОВ «ПВП «Стандарт» на рішення Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 у справі №920/412/18 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю доказів про сплату судового збору у встановленому законом розмірі. Надано скаржнику строк для усунення вказаних недоліків апеляційної скарги.

6.4. 28.02.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

6.5. Крім того, 28.02.2019 від скаржника до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Судовий розгляд по справі у режимі відеоконференції, просить проводити з Господарським судом Сумської області.

6.6. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 задоволено клопотання скаржника про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі №920/412/18, відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд апеляційної скарги ТОВ «ПВП «Стандарт» призначено на 25.03.2019 у режимі відеоконференції.

Пунктом 5 резолютивної частини ухвали встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 19.03.2019.

6.7. 27.03.2019 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи.

6.8. Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №920/412/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

6.9. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 апеляційну скаргу ТОВ «ПВП «Стандарт» на рішення Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 у справі №920/412/18 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів та призначено до розгляду на 13.06.2019.

6.10. У судове засідання 13.06.2019 з`явилися представники позивача та відповідача.

6.11. Заслухавши пояснення представників сторін щодо заявленого клопотання про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи, колегія суддів залишає його без розгляду, оскільки вказане клопотання подане заявником поза строком визначеним судом. Клопотання про поновлення пропущеного строку для подання вказаного клопотання заявником не заявлено.

6.12. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення місцевого суду від 21.01.2019 у справі №920/412/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

6.13. Представник позивача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та письмових поясненнях, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

7.1 Господарський кодекс України

Згідно з ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

7.2. Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

7.3. Господарський процесуальний кодекс України.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7.6. Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

8.2. Як вірно вказав місцевий господарський суд, між сторонами 03 квітня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу (поставки) № 55, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставити і передати у власність відповідачу, а відповідач зобов`язався прийняти та здійснити оплату продукції (насіння соняшнику) у порядку та на умовах вказаного договору.

В той же час, судом провильно встановлено, що договором сторони не встановили обсяг штрафу за несвоєчасну сплату вартості товару, а також не вказали термін повернення коштів за поставлений товар. У видаткових накладних та у рахунку-фактурі не вказаний термін оплати за поставлений товар, тобто договором або іншими актами цивільного законодавства строк оплати за товар не встановлений.

Враховуючи приписи ст. 692 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що за загальним правилом обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальні положення ст. 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки термін виконання зобов`язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі №3-121гс14.

8.3. Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріалами справи в повному обсязі підтверджується розмір основної заборгованості відповідача - 1 831 276,80 грн, а саме: факт поставки товару за неоплачену відповідачем продукцію відповідно до накладної №246 від 03 липня 2017 року підтверджуються товарно-транспортними накладними №107 від 03 липня 2017 року, №122 від 03 липня 2017 року, №114 від 03 липня 2017 року, №115 від 03 липня 2017 року, №116 від 03 липня 2017 року; факт поставки товару за неоплачену відповідачем продукцію відповідно до накладної №259 від 10 липня 2017 підтверджуються товарно-транспортними накладними №111 від 26 №117 від 10 липня 2017 року, №125 від 2017 року, №118 від 10 липня 2017 року, №120 від 10 липня 2017 року, №126 від 10 липня 2017 року, №123 від 10 липня 2017 року, №119 від 10 липня 2017 року, а також банківською випискою по рахунку позивача від 06.11.2018.

8.4. При цьому, судом першої інстанції правомірно відхилено заперечення відповідача з приводу того, що поставка продукції позивачем не здійснювалась, а ним було перераховано передплату за продукцію в розмірі 8 285 768 грн, оскільки матеріали справи містять оригінали документів, що підтверджують зворотне.

Судом апеляційної інстанції досліджені оригінали документів, що містяться в матеріалах справи та встановлено, що зокрема на довіреності №10 від 03.07.2017 міститься підпис директора ТОВ «ПВП «Стандарт» ОСОБА_1 , виконаний кульковою ручкою, який з зовнішнього огляду відповідає підпису, вчиненого ним же на оригіналі договору №55 від 03.04.2017. Більш того, в матеріалах справи мітиться копія графіку погашення заборгованості від 30.08.2017, який свідчить про визнання суми основного боргу в розмірі 1 931 276,80 грн. (станом на 30.08.2017), а також лист відповідача від 21.03.2018, в якому відповідач стверджує, що ним буде здійснено оплату заборгованості.

До того ж, здійснена оплата сплачувалась відповідачем частинами в період з 03.04.2017 по 29.09.2017. Протягом вказаного періоду відповідачем не ставилося питання про повернення вказаних коштів чи про поставку товару. Тому твердження скаржника про перерахування ним саме авансу, а не оплати за поставлений товар на переконання суду є необґрунтованим.

8.5. Щодо доводів скаржника про те, що місцевим господарським судом неправомірно було взято до уваги довіреність №10 від 03.07.2017, хоча позивачем до позову було надано зовсім іншу довіреність, а саме довіреність №10 від 10.07.2017, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи САП «Родючисть» (ТОВ) до суду першої інстанції були надані документи, які підтверджують поставку товару, за яким рахується заборгованість, а саме накладні №246 від 03.07.2017 на суму 1 001 232 грн та №259 від 10.07.2017 на суму 991152 грн.

Судом встановлено, що для отримання цього товару уповноваженою особою відповідача надавалась довіреність від 03.07.2017 № 10 зі строком дії до 13.07.2017. Обсяг товару, який мав бути отриманий за довіреністю складає 300 тон соняшнику.

При цьому, довіреність від 03.07.2017 № 10, яка вчинена власноручно службовими особами ТОВ «ПВП «Стандарт» (керівником і особою, уповноваженою на отримання продукції) та скріплена його печаткою, надає право отримати на користь ТОВ «ПВП «Стандарт» товар в кількості 300 тон. Тобто, цей обсяг повноважень охоплює поставку, як за накладною №246 від 03.07.2017 з обсягом поставки 139,06 тон на суму 1 001 232 грн, так і за накладною №259 від 10.07.2017 з обсягом поставки 137,66 тон на суму 991 152 грн. Отже, отримання товару в загальній кількості 276,72 тон за цими накладними вчинено в межах повноважень за довіреністю від 03.07.2017 №10.

Разом з цим, при здійсненні поставки товару за накладною № 259 від 10.07.2017 ТОВ «ПВП «Стандарт» було надана довіреність від 10.07.2017 №10, в якій міститься факсимільний підпис. Проте, на переконання колегії суддів, для кваліфікації обставин справи факт наявності чи відсутності факсимільного підпису на довіреності від 10.07.2017 №10, як і сама ця довіреність, не має правових наслідків щодо невизнання поставки.

Як зазначалось вище, отримання товару в загальній кількості 276,72 тон за обома видатковими накладними №246 від 03.07.2017 на суму 1 001 232 грн та №259 від 10.07.2017 на суму 991 152 грн вчинено в межах повноважень за довіреністю від 03.07.2017 №10.

8.6. Щодо доводів скаржника про те, що між позивачем та відповідачем не було попередньої домовленості про використання факсимільного підпису та додаткова угода щодо його використання не укладалася, колегія суддів зазначає наступне.

Аналізуючи приписи ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, яка встановлює вимоги до письмової форми правочину, можна дійти висновку, що наведена норма стосується використання факсимільного відтворення підпису саме при вчиненні правочину, тобто в даному випадку укладенні договору.

Як встановлено судом та підтверджено самим же представником скаржника, ТОВ «ПВП «Стандарт» в особі його директора ОСОБА_1 підтверджує, що власноручно підписав із САП «Родючисть» (ТОВ) договір купівлі-продажу (поставки) від 03.04.2017 №55, тобто уклав цей договір.

Отже, між САП «Родючисть» (ТОВ) і ТОВ «ПВП «Стандарт» був укладений в належній формі договір купівлі-продажу (поставки) від 03.04.2017 №55, по якому ТОВ «ПВП «Стандарт» отримувало від САП «Родючисть» (ТОВ) продукцію (соняшник) та частково розрахувалось за неї.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що всі первинні документи на отримання продукції, а саме видаткові накладні і товарно-транспортні накладні підписані не з використанням факсимільного підпису, а власноручно відповідними посадовими особами, відповідальними за отримання цієї продукції та засвідчені печаткою ТОВ «ПВП «Стандарт».

Єдиний первинний документ, довіреність від 10.07.2017 №10, яка з боку керівника ТОВ «ПВП «Стандарт» підписана із використанням факсимільного підпису, не свідчить про відсутність поставки та отримання поставленої продукції, оскільки, як зазначалось вище, ця довіреність не має правового значення для кваліфікації відносин сторін у справі, оскільки є інша, належним чином складена довіреність від 03.07.2017 №10 на отримання ТОВ «ПВП «Стандарт» від САП «Родючисть» продукції (соняшнику), за яку ТОВ «ПВП «Стандарт» лише частково розрахувалось.

Інші документи (не первинні документи), що засвідчені факсимільним підписом директора ТОВ «ПВП «Стандарт» ОСОБА_1 (акт звірки розрахунків за період з 01.01.2017 по 20.03.2018, лист від 30.08.2017 про графік погашення заборгованості), стосуються дій осіб, які були здійснені вже після укладення і виконання цього договору з поставки продукції і не може бути підставою для відмови з оплати за поставлений товар.

8.7. Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що матеріали справи містять роздруковані податкові накладні від 03.07.2017 №1 на суму 1 001 232 грн та від 10.07.2017 №16 на суму 991152 грн прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відмітками на податкових накладних та квитанціями, підтверджується, що складні САП «Родючисть» (ТОВ) податкові накладні від 03.07.2017 №1 та від 10.07.2017 №16 прийняті контрагентом - ТОВ «ПВП «Стандарт» в особі директора ОСОБА_1 .

До того ж, ТОВ «ПВП «Стандарт» задекларувало суми ПДВ за отриману від САП «Родючисть» (ТОВ) продукцію згідно до вказаних видаткових накладних.

Тобто, вказане, додатково підтверджує факт волевиявлення ТОВ «ПВП «Стандарт» в особі його директора ОСОБА_1 на вчинення правочинів щодо поставки соняшнику по видатковим накладним від 03.07.2017 №246 на суму 1 001 232 грн та від 10.07.2017 №259 на суму 991152 грн.

8.8. Таким чином, враховуючи те, що відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було подано доказів сплати основного боргу, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 1 831 276,80 грн основного боргу.

8.9. Крім того, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що 3% річних у розмірі 73 769,38 грн розраховані вірно та підлягають задоволені у визначеному позивачем розмірі. При цьому, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, місцевий господарський суд, вірно дійшов до висновку, що правильним нарахуванням інфляційних втрат є 198 257,39 грн, нарахованих за загальний період з 19.04.2017 по 01.09.2018 (виходячи з розміру заборгованості по кожній видатковій накладній), а не 208 863,24 грн, як просив позивач.

8.10. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, про те, що судом першої інстанції неправомірно було не прийнято до уваги відзив відповідача та відмовлено у призначення судової експертизи.

Подані відповідачем, як відзив (другий), так і клопотання про призначення судової експертизи, були надані суду після закриття підготовчого засідання та під час розгляду справи по суті.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою від 23.06.2018 про відкриття провадження у справі відповідачу надавався строк на подання відзиву до 12.07.2018.

Що стосується ухвали суду від 17.10.2018, якою суд першої інстанції ухвалив розгляд даної справи здійснювати з проведенням підготовчого засідання спочатку, то проаналізувавши мотивувальну частину вказаної ухвали, таке рішення було прийнято судом, виключно з підстав відсутності всіх оригіналів документів що витребовувалися судом, а не для надання можливості подати відзив по справі.

Щодо відмови у призначенні судової експертизи, судом першої інстанції на переконання колегії суддів, також правомірно відмовлено з підстав, зазначених в ухвалі суду.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно з ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт» на рішення Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 у справі №920/412/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 21.01.2019 у справі №920/412/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-виробниче підприємство «Стандарт».

4. Матеріали справи №920/412/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 29.07.2019

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко