УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

м. Київ

06.08.2019Справа № 910/10372/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., розглянувши матеріали за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до Приватного підприємства «Р.В.І», третя особа - ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Універсал Банк» до Приватного підприємства «Р.В.І», третя особа - ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розглянувши матеріали даної позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У поданій до суду позовній заяві позивач посилається на те, що 23.05.2008 між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», наразі - Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - банк, позивач) та фізичною особою, громадянином України ОСОБА_1 (далі - позичальник, третя особа) було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL4621 (Кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у Кредитному договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 590000 дол. США.

Також, 23.05.2008 між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду № BL4621/К-1 до Кредитного договору, відповідно до якої банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 300000 дол. США.

В подальшому, для забезпечення виконання зобов`язань громадянином України ОСОБА_1 за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL4621 від 23.05.2008, 23.05.2008 між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», наразі - Акціонерне товариство «Універсал Банк» (іпотекодержатель, позивач) та Приватним підприємством «Р.В.І» (далі - іпотекодавець) було укладено договір іпотеки нерухомого майна за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку земельну ділянку, що є виділеною в натурі та межі якої визначено на місцевості і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1289 кв. м. у межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням земельної ділянки: для реконструкції з подальшим обслуговуванням та експлуатацією складу - магазину.

Позивач зазначає, що наразі йому стало відомо, що на переданій в іпотеку земельній ділянці наразі зведено нежитлові будівлі загальною площею 720 кв. м., на які за відповідачем зареєстровано право власності.

У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати за АТ «Універсал Банк» право іпотекодержателя на нежитлову будівлю, а саме: склад-магазин, літ. А, загальною площею: 720,7 кв. м., нежитлову будівлю, а саме: склад, літ. Б, загальною площею 271,7 кв. м, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 00.

Також позивач просить в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - ділянку, що є виділеною в натурі та межі якої визначено на місцевості і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1289 кв. м. у межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням земельної ділянки: для реконструкції з подальшим обслуговуванням та експлуатацією складу - магазину та на нежитлову будівлю, а саме: склад-магазин, літ. А, загальною площею: 720,7 кв. м., нежитлову будівлю, а саме: склад, літ. Б, загальною площею 271,7 кв. м, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 00, які належать відповідачу на праві власності.

Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач стверджує про існування у ОСОБА_1 заборгованості перед Акціонерним товариством «Універсал Банк» за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL4621від 23.05.2008 в сумі 486618,51 дол. США, в рахунок часткової погашення якої просить суд звернути стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 Цивільного кодексу України). Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 види забезпечення зобов`язань, так й інші, встановлені договором або законом.

Законодавство України не проводить різниці у видах забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду для розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Тобто, іпотека - це різновид такого виду забезпечення зобов`язання як застава. Іпотека регулюється, зокрема, ЦК Українита Законом України «Про заставу».

Для цілей застосування Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника (абзаци сьомий і восьмий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку боржника (зокрема, позичальника за кредитним договором) та майнового поручителя, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника (висновок Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 159/4709/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем) (пункт 3 частини першої статті 512 ЦК України). У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, за загальним правилом саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем. Втім, якщо таке зобов`язання майновий поручитель забезпечив іпотекою, він може виконати обов`язок боржника, однак у межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки правовідносини з боржником за основним зобов`язанням не припиняються, оскільки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Позивачем у цій справі є юридична особа, до якої перейшли права вимоги за кредитним та іпотечними договорами і яка звернулася з позовом до юридичної особи-іпотекодавця (майнового поручителя), а фізична особа-позичальник має статус третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №461/12052/15-ц, №727/8505/15-ц та № 210/2104/16-ц.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесене до юрисдикції господарського суду.

Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

До 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року - існували інші правила щодо юрисдикції господарських судів. Проте у цій справі позивач звернувся до суду після набрання чинності новою редакцією ГПК України.

З дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №753/12916/15-ц.

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

Тобто, з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Оскільки предметом спору у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за договором, укладеним для забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа-кредитодавець і фізична особа-позичальник, який не є підприємцем, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами спору є юридичні особи.

Аналогічної правової позиції дотрималась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 у справі №906/277/18.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що подана позивачем позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, стосовно поданої позивачем заяви про забезпечення позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст.138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відтак, враховуючи висновки суду, стосовно того, що даний позов не підлягає розгляду в господарських судах України, що слугувало для відмови у відкритті провадження у справі, подана позивачем заява про забезпечення позову також не підлягає розгляду та повертається заявнику.

Керуючись ст.ст.138, 175, ч.2 ст.232, 233, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Акціонерному товариству «Універсал Банк» у відкритті провадження.

Повернути Акціонерному товариству «Універсал Банк» позовну заяву з доданими до неї документами.

Повернути Акціонерному товариству «Універсал Банк» заяву про забезпечення позову з доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Дата підписання: 06.08.2019.

Суддя Я.В. Маринченко