ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" липня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1484/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників сторін:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс": не з`явились;

від Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області: Кубрак К.В. (на підставі довіреності);

від Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „УЛФ-Фінанс" (04205, м. Київ, пр. Оболонський, 35-а, офіс 300);

до відповідачів: 1.Другий Приморський відділ Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, буд. 58); 2. Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, буд. 58);

про солідарне стягнення

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 28.05.2019 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „УЛФ-Фінанс" вх. ГСОО №1521/19 до відповідачів - Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області та Приморського відділу Державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів безпідставно отримані кошти у сумі 32000,00 грн., інфляційні втрати у сумі 320,00 грн., 3% річних у сумі 110,47 грн., що загалом складає 32430,47 грн. та відшкодувати понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на безпідставне утримання відповідачами коштів у сумі 32000,00 грн., які мали бути повернуті в рамках виконавчого провадження, що стало підставою для звернення з відповідним позовом, в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 03.06.2019 року, за даним позовом відкрито провадження у справі №916/1484/19 за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи в засіданні суду на 21.06.2019 року.

21.06.2019р. до суду від Другого Приморського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області надійшов відзив на позов (вх. ГСОО №12393/19), відповідно до якого відповідач-1 проти позову заперечує, посилаючись на те, що спірні кошти до відповідного відділу виконавчої служби чи до Приморського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області, в якості авансового внеску у виконавчому провадженні №53542306 не надходили.

У судовому засіданні від 21.06.2019р. та від 22.07.2019 року судом було оголошено перерву, в порядку ст. 216 Господарського процесуального кодексу України до 22.07.2019 року та до 29.07.2019 року відповідно, оскільки спір не може бути вирішено у даному судовому засіданні.

У судове засідання від 29.07.2019 року представник позивача не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи за відсутності представника ТОВ „УЛФ-Фінанс".

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що судом були здійсненні усі можливі дії щодо забезпечення участі представника позивача в судовому засіданні від 29.07.2019 року в режимі відеоконференції, однак на визначену дату відповідно до WEB-програми "Бронювання систем відеоконференцзв`язку" у Господарському суді Одеської області не має технічної можливості для проведення судового засідання, в режимі відеоконференції, оскільки призначено до слухання інші судові справи.

Приймаючи до уваги, що строк розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження є стислим, а також враховуючи обізнаність позивача про розгляд справи та подання позивачем клопотання вх. ГСОО №14955/19 про розгляд справи за відсутності представника ТОВ „УЛФ-Фінанс", суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника позивача.

Представник Другого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області у судовому засіданні 29.07.2019 року проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник Приморський відділ ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області у судові засідання не з`явився відзив на позовну заяву не надав, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення відповідних ухвал суду, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача-2 за наявними в ній матеріалами відповідно до п. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 29.07.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 05.08.2019р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як свідчать матеріали справи, правовою підставою для звернення з даним позовом ТОВ „УЛФ-Фінанс" визначено ст. 1212 Цивільного кодексу України.

У відповідності до вказаної статті, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При цьому, конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 цього кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які не врегульовані спеціальними інститутами права, а зобов`язання виникають за наявності трьох умов:

1) набуття або збереження майна;

2) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

Водночас, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими актами чи правочином.

Частиною 2 статті 26 Закону України „Про виконавче провадження" (надалі - Закон) встановлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Аналіз зазначеної норми Закону свідчить про те, що кожен стягувач зобов`язаний здійснювати авансування витрат на проведення виконавчих дій саме по виконанню рішення, винесеного на його користь, окрім випадків коли згідно закону він звільнений від сплати авансового внеску. Авансування цих витрат є обов`язковим і здійснюється у два етапи: перший - шляхом сплати авансового внеску при поданні заяви про примусове виконання рішення; другий - шляхом додаткового авансування витрат виконавчого провадження у разі недостатності коштів авансового внеску для вчинення подальших виконавчих дій.

Як встановлено судом, 10.02.2017р. ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД", згідно платіжного доручення №869 було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 32000,00 грн. на рахунок отримувача - „Прим. ВДВС м. Одеса ГТЮ в Одес.обл." №4650 (а.с.28) із зазначенням призначення платежу оплата за авансовий внесок стягувача за подання судового наказу у справі №916/560/16, боржник - ФОП Діц О.І. , стягувач ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД".

Виконавче провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/560/16 за наказом від 07.10.2016 року було відкрито постановою Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 23.03.2017 ВП № 53542306.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, в рамках розгляду господарської справи №916/560/16, ухвалою суду від 11.09.2017 року, в порядку ст.ст. 25, 121-4 Господарського процесуального кодексу України ( в редакції, що діяла на момент постановлення відповідної ухвали) було замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні №53542306 при примусовому виконанні наказу від 07.10.2016р., виданого Господарським судом Одеської області на виконання рішення суду від 19.09.2016р. по справі №916/560/16, з товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД" /04205, м. Київ, пр-т Оболонський, 35-А, оф.301, / його правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю „УЛФ-ФІНАНС" /, м. Київ, пр-т Оболонський, 35-А, оф.300, , що підтверджує належні повноваження позивача для звернення з відповідним позовом до суду як правонаступника особи у виконавчому провадженні якою було сплачено спірні кошти.

В подальшому за заявою стягувача на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України „Про виконавче провадження" 10.04.2019 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №53542306.

Як стверджує позивач він звертався до відповідачів з вимогою про повернення сплачених коштів, однак вказані вимоги залишені без задоволення.

Згідно ч. 3 ст. 43 Закону, після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу авансовий внесок повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Таким чином, у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу (у тому числі без прийняття до виконання) невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи позовні вимоги ТОВ „УЛФ-ФІНАНС" суд зазначає, що позивачем в порушення вимог ст. 73-74 Господарського процесуального кодексу України, не надано доказів з яких суд міг би дійти висновку, що відповідні грошові кошти взагалі були отримані (набуті) відповідачами.

Так, згідно платіжного доручення №869 грошові коштів у сумі 32000,00 грн. були сплачені на рахунок № НОМЕР_1 , що відповідає рахунку Савранського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області, тоді як у спірний період, згідно повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (а.с. 63) 10.02.2016 року у Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області були відкриті рахунки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 .

При цьому, суд зазначає, що згідно відомостей, які містяться на сайті Головного територіального управління юстиції України та інформація на якому є загальнодоступною, рахунок № НОМЕР_1 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, призначений для сплати авансового внеску до Савранського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області.

Водночас, в матеріалах справи наявна довідка Савранського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області вих. №42-3220 від 08.07.2019р., з якої вбачається, що на авансовий рахунок відповідного відділу виконавчої служби 10.02.2017 року надійшли кошти у сумі 32000,00 грн. від ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД", які, враховуючи лист даної особи про повернення помилково сплачених коштів, за платіжним дорученням №2 від 27.02.2017 рок,у були повернуті позивачу.

В матеріалах справи наявна заява ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ЛІЗИНГОВИЙ ФОНД" від 22.02.2017р №27496 (а.с. 82), у відповідності до якої товариство просило Савранський районний відділ ДВС ГТУЮ в Одеській області здійснити повернення коштів у сумі 32000,00 грн., як помилково сплачених згідно платіжного доручення №869 від 10.02.2017 року. При цьому, зазначені кошти у розмірі 32000,00 грн. виконавчою службою були перераховані на реквізити вказані у вищезазначеній заяві, згідно платіжного доручення №2(#79892161) від 27.02.2017 року та відповідна операція була проведена банком 01.03.2017р. про що свідчить відмітка установи банку на даному платіжному документі.

Разом з тим суд зазначає, що підставою для звернення з позовом, зокрема, позивачем було зазначено про сплату грошових коштів на користь відповідачів саме за платіжним дорученням № 869 від 10.02.2017 року, інших платіжних документів щодо сплати коштів авансового внеску у ВП №53542306 ТОВ „УЛФ-ФІНАНС" не надано.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ „УЛФ-ФІНАНС" про солідарне стягнення грошових коштів у розмірі 32000,00 грн., не підлягають задоволенню судом у зв`язку з їх не відповідністю фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства, недоведеністю та безпідставністю, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

З огляду на те, що вимоги про сплату нарахувань передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України є похідними вимогами від основної, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 320,00 грн. та 3% річних у сумі 110,47 грн.

При цьому, враховуючи відмову у задоволенні вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних суд не вбачає за доцільне надавати правову оцінку здійсненим позивачем нарахуванням.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „УЛФ-ФІНАНС".

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

2.Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05 серпня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська