ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2019 р. Справа №914/2027/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Хабіб М.І.,

секретар судового засідання Гураль К.О.

явка представників сторін:

від позивача - Парашар Нашендер, Матківський Т.О. (довіреність б/н від 30.05.2019)

від відповідача - Колодій І.Я. (довіреність за № 3968/13 від 30.11.2018)

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера за № 2905/19 від 29.05.2019

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 27.05.2019, суддя: Козак І.Б., м. Львів, повний текст ухвали складено - 27.05.2019

за заявою Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування

про відстрочку виконання рішення суду

у справі № 914/2027/18

за позовом фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера, м. Київ

до відповідача Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м. Львів

про стягнення заборгованості в розмірі 1 065 625,79 грн.

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст заяви про відстрочку виконання рішення суду.

20.05.2019 відповідач, посилаючись на ст. 331 ГПК України, подав місцевому господарському суду заяву про відстрочку виконання рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2019, яким стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера 974 367,95грн. основного боргу, 65 492,18 грн. інфляційних втрат, 25 765,66 грн. 3% річних та 15 984,39 грн. судового збору.

В обгрунтування заяви посилається на ті обставини, що виконання судового рішення призведе до припинення діяльності підприємства, яке згідно статуту засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства соціальної політики України та створене з метою задоволення потреб населення у технічних й інших засобах реабілітації. Підприємство створено для зебезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб технічними та іншими засобами реабілітації, яке здійснюється відповідно до вимог Порядку забезпечення технічними засобами та іншими засобами реабілітації осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані технічні засоби реабілітації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2012 за №321.

При цьому зазначає, що для виплати компенсації за виготовлені технічні засоби реабілітації Мінсоцполітики спрямовує бюджетні кошти територіальним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів з урахуванням поданих пропозицій зазначеного Фонду з метою перерахування їх органам соціального захисту населення. Проте, через несвоєчасне проведення у 2018 році платежів, видатки за продукцію, що була виготовлена підприємством у 2017 році, були неоплачені, що спричинило виникнення заборгованості на початку 2018 року на підприємстві із виплати заробітної плати та масові звільнення працівників, звернення їх до суду із вимогами про стягнення усіх обов`язкових платежів при звільненні.

Також звертає увагу на те, що утворилися велика кредиторська заборгованість з обов`язкових платежів, а також перед постачальниками комунальних послуг, які аналогічно зверталися вимогами про стягнення такої із відповідними штрафними санкціями, що призвело до необгрунтованих видатків підприємства.

Крім цього, виникла заборгованість перед постачальниками матеріалів, сировини та послуг, комплектувальних виробів для протезно-ортопедичних виробів, у тому числі за Договором № 284 від 28.07.2016 укладеного з ФОП Парашар Нагендер.

Зазначає, що станом на 19.04.2019 на підприємство надійшло замовлень на виготовлення ортопедичного взуття на суму близько 7 млн. грн., відшкодування яких підприємством не отримано.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.05.2019 заяву боржника-Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про відстрочку виконання рішення господарського суду Львівської області задоволено частково.

Відстрочено до 31.12.2019 виконання рішення господарського суду Львівської області від 12.03.2019 про стягнення на користь стягувача ФОП Парашара Нагендера з боржника -Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування стягнення заборгованості в розмірі 1 026 245,86 грн.

Ухвала місцевого суду мотивована наявністю підстав викладених в ч. 4 ст. 331 ГПК України, а саме ступенем вини відповідача у виникненні спору; - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ФОП Парашар Нагендер просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Стягувач зазначає, що при вирішення питання про відстрочення виконання судового рішення, судом першої інстанції не було враховано інтересів апелянта та поставлено його у складне матеріальне становище.

Суд залишив поза увагою, що боржник не оскаржив постанови державного виконавця Залізничного ВДВС, якими накладено арешт на все майно та кошти боржника.

Вважає, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 202, ч. 2 ст. 331 ГПК України, оскільки ухвала від 20.05.2019 про призначення до розгляду заяви в судовому засіданні на 27.05.2019, фактично отримана стягувачем 27.05.2019, що позбавило останнього права на участь в судовому засіданні.

Також вважає, що судом порушено вимоги процесуального закону, оскільки заявником не подано доказів надіслання другій стороні копії цієї заяви і доказів на її обгрунтування.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судове засідання з`явились представники стягувача (апелянта) та боржника.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання боржника про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів, які підтверджують відсутність коштів на рахунках, оскільки суд перевіряє правильність судового рішення першої інстанції на час його прийняття.

У судовому засіданні представники апелянта (стягувача) підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, просили апеляційну скаргу задоволити, а ухвалу Господарського суду Львівської області від 27.05.2019 скасувати.

Представник відповідача просив ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами обставини.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2019 стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера 974 367,95 грн. основного боргу, 65 492,18 грн. інфляційних втрат, 25 765,66 грн. 3% річних та 15 984,39 грн. судового збору за отриманий товар та неоплачений боржником.

10.04.2019 Господарським судом Львівської області видано наказ на примусове виконання вищезазначеного рішення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За приписами процесуального закону, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 331 ГПК України передбачено що, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; 4) щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Положеннями ч.5 ст.331 ГПК України зазначається, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Як встановлено апеляційним судом при розгляді питання про відстрочку виконання рішення, судом першої інстанції, враховано обставини передбачені вимогами ч. 4 ст. 331 ГПК України, а саме, факт виробництва казенним підприємством суспільно необхідної продукції - ортопедичного взуття (протезно-ортопедичних виробів), на виробництво якого і отримано від стягувача товар, проте державою відшкодування необхідних коштів на таке виробництво проводиться із значним запізненням, а звідси враховано ступінь вини боржника у виникненні спору щодо неоплати отриманого товару від стягувача; стосовно юридичної особи боржника - наявну загрозу його банкрутства при наявності суми боргу в розірі 1 026 245,86 грн.

За Статутом Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, боржник створений з метою задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, виробах медичного призначення, товарах народного споживання для населення України, а також надання реабілітаційних послуг з післягарантійного ремонту технічних та інших засобів реабілітації.

Судом першої інстанції враховано, письмовий доказ наданий боржником- лист Міністерства соціальної політики за № 23294/0/2-18/58 від 28.11.2018, Мінсоцполітики за змістом якого вбачається, що не фінансуються підприємства протезно-ортопедичної галузі своєї сфери управління, а виконуються зобов`язання щодо осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших осіб та їх законних представників в рамках виконання бюджетної програми «Заходи із соціальної, трудової та професійної реабілітації інвалідів» за напрямом «Забезпечення окремих категорій населення України технічними та іншими засобами реабілітації». У рамках виконання цієї програми держава виконує зобов`язання перед зазначеними особами в частині їх забезпечення технічними засобами реабілітації.

Наступний письмовий доказ -довідку за № 58/1-284 від 13.05.2019 видану АТ «Банк Кредит Дніпро», підставно взято до уваги судом першої інстанції, за змістом якої в боржника наявна заборгованість за кредитним договором (овердрафт для виплати заробітної плати) по основному рахунку в розмірі 521 744,06 грн., що підтверджує пояснення боржника про відсутність коштів на погашення заборгованості перед стягувачем.

Відповідно до даних фінансового стану боржника викладених в листі за № 1076/01 від 27.03.2019, у 2018 році підприємство боржника отримало кошти на відшкодування вартості технічних засобів реабілітації в розмірі 47 411 895,93 грн., які розподілені наступним чином: заробітна плата - 17 420 673,93 грн., ЄСВ - 5 225 801,00 грн., обов`язкові платежі (податки) - 4 191 045,00 грн., комунальні платежі - 4 332 599,00 грн., матеріали, напів-фабрикати та комплектуючи для ТЗР для виготовлення та реалізації ТЗР за укладеними договорами - 16 241 777,00 грн.

Згідно вказаного листа, за І квартал 2019 року підприємство отримало кошти на відшкодування вартості технічних засобів реабілітації в розмірі 7 763 226,84 грн., які розподілені наступним чином: заробітна плата - 2 227 195,49 грн., ЄСВ - 1 252 130,73 грн., обов`язкові платежі (податки) - 407 666,62 грн., комунальні платежі - 1 158 967,00 грн., матеріали, напів-фабрикати та комплектуючи для ТЗР для виготовлення та реалізації ТЗР за укладеними договорами - 2 717 267,00 грн. З коштів, що залишилися після сплати обов`язкових платежів, як пояснив представник боржника, за іншими договорами перед стягувачем погашено заборгованість, що не заперечується останнім.

Таким чином, підприємству лише відшкодовуються державою витрати на технічні засоби реабілітації на спеціальні рахунки, які не можуть бути арештовані згідно їх цільового призначення та не свідчать про належний матеріальний стан боржника для здійснення без відстрочки виконання рішення суду погашення заборгованості перед стягувачем. Окрім того, судами не встановлено систематичного ухилення боржника від виконання своїх грошових обовязків.

Отже, доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції прийнято оспорювану ухвалу без доказів майнового становища боржника не знайшло підтвердження.

Вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, господарський суд врахував матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансований стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави, що свідчать про можливість надання заявнику відстрочки виконання судового рішення.

Покликання стягувача на те, що він теж займається задоволення потреб населення у технічних та інших засобах реабілітації, його виробництвом, а звідси теж задіяний в цій сфері, а звідси завдана шкода його майновим інтересам, судом не встановлено. За переліком наведеним у Витязі з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 2 а.с. 17- 20) не зазначеного цього переліку видів діяльності стягувача.

10.04.2019 Господарським судом Львівської області видано наказ на примусове виконання вищезазначеного рішення суду. Отже, судом першої інстанції враховано, що період виконання рішення не є надмірно тривалим для стягувача як потерпілої сторони.

При цьому, місцевим господарським судом враховано і можливі негативні наслідки як для відповідача (боржника) при виконанні рішення у встановлений строк, так і для позивача (стягувача) при затримці виконання рішення, а тому заяву боржника задоволено частково і відстрочено виконання рішення суду про стягнення суми боргу в розмірі 1 026 245,86 грн. до 31.12.2019, а не на рік як заявлено боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вирішуючи питання про відстрочку судового рішення, суд повинен врахувати, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою. Слід врахувати те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, легітимні сподівання на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі Пономарьов проти України від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43), з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:

1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація потерпілій стороні за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;

3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як потерпілої сторони;

4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

У рішенні від 07.10.2003 Європейський суд з прав людини у справі "Корнілов проти України" дійшов висновку, що короткі затримки, менше ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а у рішенні від 17.09.2002 Європейський суд з прав людини у справі "Крапивницький та інші проти України" зазначив, що навіть 2 роки та 7 місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції, Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі Бурдов проти Росії, заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі Ясюнієне проти Литви, заява № 41510/98, п. 27).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку як доводам боржника, так і доводам кредитора у цій справі, врахував фінансовий стан обох сторін, а також те, що одночасне стягнення заборгованості з відповідача суттєво вплине на його фінансово-господарську діяльність та призведе до його неплатоспроможності та потягне за собою неможливість господарської діяльності підприємства. При цьому дотримано розумний строк відстрочки.

Зважаючи на викладене, наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено доводи стягувача про відсутність підстав для відстрочки виконання рішення суду та про порушення судом першої інстанції загальних конституційних принципів, не знайшли свого підтвердження при перегляді у апеляційному порядку судового рішення, тому відхиляються судом як необґрунтовані.

Посилання апелянта на те, що судом не враховано того, що відповідач не оскаржив постанови державного виконавця Залізничного ВДВС, якими накладено арешт на все майно та кошти боржника, апеляційним господарським судом відхиляються, оскільки в призмі ч. 2 ст. 8 Конституції України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується і це право, в даному випадку, безпосередньо належить боржнику та не впливає на вирішення питання відстрочки виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 202, ч. 2 ст. 331 ГПК України, оскільки ухвала від 20.05.2019 про призначення до розгляду заяви в судовому засіданні на 27.05.2019, фактично отримана стягувачем 27.05.2019, що позбавило останнього права на участь в судовому засіданні спростовуються наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відравлення (т. 1 а.с. 184а), відповідно до якого поштовий конверт з ухвалою суду від 20.05.2019 про призначення до розгляду заяви в судовому засіданні було вручено стягувачу 24.05.2019. Наведене також спростовується відстеженням з сайту Укрпошта (https://ukrposhta.ua/), відповідно до якого поштовий конверт з поштовим ідентифікатором № 788 вручено отримувачу за довіреністю 24.05.2019, що останнім не заперечується.

Посилання апелянта на те, що судом порушено вимоги процесуального закону, оскільки заявником не подано доказів надіслання другій стороні копії цієї заяви і доказів на її обгрунтування спростовуються відстеженням з сайту Укрпошта (https://ukrposhta.ua/), відповідно до якого поштовий конверт, яким надіслано заяву про відстрочку виконання рішення Господарського суду Львівської області від 12.03.2019 в справі № 914/2027/18 за поштовим ідентифікатором №365 отримана стягувачем 26.05.2019. Вказане узгоджується зі змістом письмових пояснень стягувача наданих суд 27.05.2019 (т. 1 а.с. 197-199), з яких вбачається, що стягувач був обізнаний зі змістом заяви боржника про відстрочку виконання рішення.

При цьому, апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що долучені до апеляційної скарги докази транзакцій по рахунку боржника отримані з порталу «Е-DATA» не були подані в підготовчому провадженні та стосуються рахунку підприємства за № 501 за період з 16.05.2019 по 21.05.2019 (заява про відстрочення виконання рішення суду подана заявником 20.05.2019) прийняті для огляду судом апеляційної інстанції. Як з`ясовано судом апеляційної інстанції на зазначений рахунок підприємства за № 501, відшкодовуються державою витрати на технічні засоби реабілітації та розподіляються підприємством на оплату заробітної плати, ЄСВ, обов`язкових платежів (податків), комунальних платежів, матеріалів, напів-фабрикатів та комплектуючих для технічних засобів реабілітації для виготовлення та реалізації технічних засобів реабілітації за укладеними договорами і на погашення заборгованості за укладеними договорами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Львівської області від 27.05.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 1921,00 грн. (1853,00 грн. + 68,00 грн.), який сплачений згідно з платіжного доручення за № 1301 від 30.05.2019 на суму 1853,00 грн. та квитанції про сплату за № 95156 від 10.06.2019 на суму 68,00 грн.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Парашара Нагендера за № 2905/19 від 29.05.2019 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 27.05.2019 у справі №914/2027/18 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 1921,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та згідно з п. 2 ч. 1 ст. 287 ГПК України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т.Б.

Хабіб М.І.

Повний текст постанови підписано 05.08.2019