ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.08.2019 м.Харків Справа № 905/795/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор`євій М.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Обласного комунального підприємства Донецьктеплокомуненерго, м.Краматорськ, Донецька область в особі Виробничої одиниці Дружківкатепломережа, м.Дружківка, Донецька область

до відповідача: Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область

про стягнення 1251416,73 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Обласне комунальне підприємство Донецьктеплокомуненерго, м.Краматорськ, Донецька область в особі Виробничої одиниці Дружківкатепломережа, м.Дружківка, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального підприємства Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 1251416,73грн., з яких: 962244,12 грн. основний борг; 30805,20 грн. 3% річних; 88116,10 грн. інфляційні витрати; 170251,31 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг №45-2018 від 13.03.18р. в частині оплати отриманих послуг.

В якості правової підстави подання позову позивач посилається, зокрема, на положення статей 509, 526, 530, 623, 624, 625 Цивільного Кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/795/19.

Ухвалою суду від 10.05.19р. позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

21.05.19р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 22.05.19р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/795/19; дану справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 12.06.19р.

Ухвалою суду від 12.06.19р. підготовче засідання відкладено на 03.07.19р.

13.06.19р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №1548-03 від 10.06.19р. та клопотання №1547-03 від 10.06.19р., в якому відповідач просить суд відмовити у стягненні 3% річних від суми простроченого платежу, відстрочити виконання рішення строком на три роки та зменшити пеню на 90%.

При цьому, ч.3 ст.56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відзив на позов №1548-03 від 10.06.19р. та клопотання №1547-03 від 10.06.19р. підписані провідним юрисконсультом Дружківського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу ОСОБА_1 .

Згідно із ч.1-2 ст.58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Ухвалою господарського суду від 22.05.2019р. справу №905/795/19 визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Приписами пп.11 п.16-1 Перехідних положень Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Підписання та/або подання заяви є процесуальною формою реалізації повноважень з представництва. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 є адвокатом та уповноважена на представництво Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу.

Таким чином, суд не приймає до розгляду відзив на позов №1548-03 від 10.06.19р. та клопотання №1547-03 від 10.06.19р.

Ухвалою суду від 03.07.19р. відкладено підготовче засідання на 17.07.2019р.

03.07.19р. відповідачем подано відзив на позовну заяву №0.03.02/1073 від 24.06.19р. та клопотання №0.03.02/1074 від 24.06.19р., в якому просить суд відстрочити виконання рішення строком на 10 років та зменшити пеню на 99%.

Стосовно наданого відповідачем відзиву на позовну заяву №0.03.02/1073 від 24.06.19р., суд зазначає наступне:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.05.19р. встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.ст.165, 178 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ухвала суду від 22.05.19р. по справі №905/795/19 отримана відповідачем 28.05.19р.

Отже, кінцевим строком для подання відзиву на позовну заяву є 12.06.19р.

Відповідачем направлено до суду відзив на позовну заяву №0.03.02/1073 від 24.06.19р., підписаний генеральним директором ОСОБА_2 , лише 27.06.19р., тобто з пропуском строку встановленого судом для вчинення даної дії. При цьому, відповідачем не представлено суду жодних доказів наявності обставин, які унеможливили надання суду відзиву у встановлений судом строк.

З огляду на викладене, відзив на позовну заяву №0.03.02/1073 від 24.06.19р. суд залишає без розгляду.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 29.03.2018р. по справі №918/317/17.

03.07.19р. позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив №1630/12 від 26.06.19р.

17.07.19р. від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив №1748/12 від 11.07.19р., що була надіслана 15.07.19р. електронною поштою.

Ухвалою суду від 17.07.19р. закрито підготовче провадження у справі №905/795/19; призначено справу до судового розгляду по суті на 13.08.2019р.

У судове засідання 13.08.19р. представники сторін не з`явилися; про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

13.03.2018р. між Обласним комунальним підприємством Донецьктеплокомуненерго, в особі виробничої одиниці обласного комунального підприємства Донецьктеплокомуненерго Дружківкатепломережа (виконавець) та Комунальним підприємством Компанія Вода Донбасу, в особі Дружківського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (замовник) укладено договір надання послуг №45-2018 (далі договір), згідно умов п.1.1 якого виконавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, особисто надати замовнику послуги з підкачки питної води підкачуючими насосними станціями, а саме: послуги з підвищення тиску холодної води (при тиску холодної води не нижче 2 кг./см.кв. на вводі в центральний тепловий пункт) підвищувальними насосами на теплових пунктах ВО Дружківкатепломережа №5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 та котельні №18 у період з 01.01.2018р. по 31.03.2018р. (послуги), а замовник зобов`язується своєчасно оплатити за послуги на умовах, вказаних в цьому договорі. Місце надання послуг: АДРЕСА_1 ТП АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 а; АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 а; АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 № АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_5 АДРЕСА_8 9, АДРЕСА_9 ; ТП АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 ; Донецька область, м.Дружківка, ТП №11, АДРЕСА_12 ; АДРЕСА_1 м.Дружківка, ТП №12, вул. АДРЕСА_13 , 7а; АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , котельня №18, вул.Чайковського, 6. Кількість та вид послуг наведено в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Загальна сума договору становить 1281600,00 грн. (п.3.1 договору).

Сума договору складається з суми вартості послуг, наданих виконавцем (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.3 договору ціна послуг вказана в додатку №1 до договору. Ціна послуг не може бути збільшена після підписання договору до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі.

Згідно п.4.1 договору підставою для проведення розрахунку за надані виконавцем послуги є рахунок-фактура, виставлений виконавцем на підставі підписаного сторонами акту прийому-передачі послуг.

Оплата виконаної послуги здійснюється замовником не пізніше 15 календарних днів з дня підписання акту прийому-передачі наданих послуг (п.4.2 договору).

Послугу виконавець зобов`язаний надати замовнику протягом 10 календарних днів з моменту отримання письмової або усної заявки від замовника із зазначенням виду та кількості послуг (п.5.1 договору).

Передача наданих послуг виконавцем та приймання їх результатів замовником оформлюється актом прийому-передачі наданих послуг, який підписується повноваженими представниками сторін не пізніше 3 робочих днів після фактичного надання послуг (п.5.3 договору).

На підставі ч.3 ст.631 ЦКУ сторони домовилися, що всі умови даного договору поширюють свою дію на відносини, які склалися між сторонами з 01.01.2018р. Договір дійсний з 01.01.2018р. по 31.03.2018р. (п.9.1 договору).

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

На виконання умов договору №45-2018 від 13.03.18р. позивачем надано відповідачу у січні-березні 2018р. послуги з підвищення тиску холодної води, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.01.2018р. на суму 462963,54 грн., №ОУ-0000071 від 28.02.2018р. на суму 307824,74 грн., №ОУ-0000143 від 30.03.2018р. на суму 191455,84 грн., загалом у сумі 962244,12 грн., з відміткою про їх отримання з боку відповідача.

Факт надання позивачем послуг на вказану суму з боку відповідача не спростовано.

У визначений договором строк відповідач надані послуги у повному обсязі не сплатив. Доказів протилежного суду не надано.

Так, у зв`язку з порушення відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати послуг з підвищення тиску холодної води, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми основного боргу у розмірі 962244,12 грн., а також пені у сумі 170251,31 грн., 3% річних у сумі 30805,20 грн. та інфляційних витрат у сумі 88116,10 грн.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за послуги з підвищення тиску холодної води, надані позивачем на підставі договору про надання послуг №45-2018 від 13.03.18р.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України і умовами договору надання послуг №45-2018 від 13.03.18р.

Оцінивши договір, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як було зазначено вище, відповідно до п.4.2 договору оплата виконаної послуги здійснюється замовником не пізніше 15 календарних днів з дня підписання акту прийому-передачі наданих послуг.

З огляду на викладене, враховуючи приписи ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, відповідач мав сплатити вартість послуг, отриманих від позивача згідно акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.01.2018р. на суму 462963,54 грн. до 15.02.2018р. (включно), акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000071 від 28.02.2018р. на суму 307824,74 грн. - до 15.03.2018р. (включно), акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000143 від 30.03.2018р. на суму 191455,84 грн. - до 16.04.2018р. (включно).

Враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем послуг за договором №45-2018 від 13.03.18р. згідно вищевказаних актів у останнього виникло зобов`язання з його оплати.

Сплату вищевказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Таким чином, відповідач свої зобов`язання за договором №45-2018 від 13.03.18р. щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг у строки обумовлені сторонами договору не виконав, а отже прострочив виконання зобов`язання, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України. Доказів зворотного суду не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 962244,12 грн. підлягає задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 30805,20 грн. (нарахування здійснено за зобов`язанням січня 2018р. за період з 16.02.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 462963,54 грн., за зобов`язанням лютого 2018р. за період з 16.03.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 307824,74 грн., за зобов`язанням березня 2018р. за період з 15.04.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 191455,84 грн.).

Здійснивши перерахунок 3% річних відповідно до умов договору за допомогою програми Ліга Закон, судом встановлено, що розрахунок таких нарахувань є невірним, оскільки позивачем невірно визначено дату виникнення прострочення виконання зобов`язання березня 2018р.

Провівши перерахунок 3% річних судом встановлено, що розмір таких нарахувань за період з 16.02.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 462963,54 грн., за період з 16.03.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 307824,74 грн., за період з 17.04.2018р. по 01.04.2019р. на суму боргу 191455,84 грн., складає 30773,72 грн.

З наведених підстав, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 30773,72 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

За приписами ч.2 п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013р. (зі змінами та доповненнями) інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений відповідною Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з викладеного слідує, базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні витрати в сумі 88116,10 грн. (нарахування здійснено за зобов`язанням січня 2018р. за період з 03.2018р. по 03.2019р. на суму боргу 462963,54 грн., за зобов`язанням лютого 2018р. за період з 04.2018р. по 03.2019р. на суму боргу 307824,74 грн., за зобов`язанням березня 2018р. за період з 04.2018р. по 03.2019р. на суму боргу 191455,84 грн.).

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за допомогою програми Ліга Закон, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначений період для нарахування інфляційних нарахувань за зобов`язанням березня 2018р., та наданий розрахунок є арифметично невірним.

Враховуючи вищевикладене, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань відповідно до умов договору та норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що дійсний розмір цих вимог складає 86517,90 грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань підлягають задоволенню частково у розмірі 86517,90 грн.

Крім 3% річних та інфляційних нарахувань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 170251,31 грн. (нарахування здійснено за зобов`язанням січня 2018р. за період з 01.05.2018р. по 01.11.2018р. на суму боргу 462963,54 грн., за зобов`язанням лютого 2018р. за період з 01.05.2018р. по 01.11.2018р. на суму боргу 307824,74 грн., за зобов`язанням березня 2018р. за період з 01.05.2018р. по 01.11.2018р. на суму боргу 191455,84 грн.).

Відповідно до п.7.3 договору за несплату, або несвоєчасну сплату послуг по договору, згідно з умовами п.4.2, замовник несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Оскільки Господарський кодекс України не містить визначень неустойки, штрафу та пені, які сплачуються у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, слід виходити із визначень, наведених у Цивільному кодексі України.

Згідно з ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань.

За приписами п.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, неустойка за своєю правовою природою є забезпеченням виконання зобов`язань та, одночасно, штрафною санкцією.

Згідно з ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, в тому числі і неустойка, вчинюється у письмовій формі, недодержання якої тягне за собою нікчемність зазначеного правочину.

Відповідно до п.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З урахуванням зазначеного, пеня може стягуватися лише за умови передбаченої у договорі.

Як встановлено судом, договором №45-2018 від 13.03.18р. не було передбачено такий вид відповідальності як пеня за прострочення виконання замовником своїх зобов`язань з оплати наданих послуг та не визначено її розмір.

Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Одночасно, відповідно до ст.3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто, Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, який регулює правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, не передбачено певного розміру пені, а лише встановлені обмеження щодо розміру пені, яка може застосовуватись за згодою сторін.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів узгодження сторонами такого виду забезпечення виконання зобов`язань та штрафної санкції, як пеня за прострочення сплати вартості наданих послуг та її розміру, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 170251,31 грн. не підлягають задоволенню.

Також, відповідачем заявлено клопотання №0.03.02/1074 від 24.06.2019р. про зменшення пені на 99%.

Означене клопотання відповідача суд залишає без розгляду, оскільки судом відмовлено у стягненні пені у повному обсязі.

Окрім того, відповідач у клопотанні №0.03.02/1074 від 24.06.2019р. просить надати відстрочку виконання рішення строком на 10 років.

Матеріали справи містять копії переліку пошкоджених об`єктів КП Компанія Вода Донбасу внаслідок озброєного конфлікту станом на 01.08.2016р., висновку Донецької Торгово промислової палати №2005/12.12. 03 від 03.07.2014р., сертифікату (висновку) №1736 про настання обставин непереборної сили Торгово промислової палати України №5268/05 4 від 25.11.2014р., сертифікату (висновку) №1735 про настання обставин непереборної сили Торгово промислової палати України №5270/05 4 від 25.11.2014р., балансу (звіт про фінансовий стан) на 31.03.2019р., звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2019р., перелік публікацій ЗМІ про роботу Горлівського ПУВУХ КП Компанія Вода Донбасу в зоні АТО станом на 01.02.2016р.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ч.2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, п. 1 ч.3 ст. 129 Конституції України суд управнений здійснювати повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно із ч.1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Положенням ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

За змістом наведених норм, відстрочення або розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.ч.4, 5 ст.331 ГПК України).

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому оцінка доказів, що підтверджують зазначені обставини повинна бути здійснена судом за правилами ст.86 ГПК України.

Відповідно до п.7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, посилання у цьому спірному випадку на важке фінансове становище боржника не є переконливим та законним підґрунтям для невиконання господарських зобов`язань, як і відповідний статус підприємства, що, у відношенні відповідача не встановлює підстав ухилення від їх виконання та певних пільг у питанні відстрочення, крім того, враховуючи фінансовий стан позивача.

Інших суттєвих причин та доказів неможливості або складності процедури виконання рішення суду, а також інших обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для відстрочки виконання рішення суду заявником не надано, судом не встановлено.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, відповідачем не надано належних та допустимих доказів неможливості виконання Комунальним підприємством Компанія Вода Донбасу даного рішення суду.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року, п.40).

Таким чином, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність виключних обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки по виконанню рішення суду, суд не вбачає підстав для надання відповідачу відстрочки виконання рішення у справі №905/795/19.

Відповідно до ст.13Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилаються позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства Донецьктеплокомуненерго, м.Краматорськ, Донецька область в особі Виробничої одиниці Дружківкатепломережа, м.Дружківка, Донецька область, до Комунального підприємства Вода Донбасу, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 1251416,73грн., з яких: 962244,12 грн. основний борг; 30805,20 грн. 3% річних; 88116,10 грн. інфляційні витрати; 170251,31 грн. пеня, задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу (вул. К.Лібкнехта, буд.177А, м.Маріуполь, Донецька область, 87547; ) на користь Обласного комунального підприємства Донецьктеплокомуненерго (пров.Земляний, 2, м.Краматорськ, Донецька область, 84307, ) в особі виробничої одиниці обласного комунального підприємства Донецьктеплокомуненерго Дружківкатепломережа (вул.Дружби, буд.84, м.Дружківка, Донецька область, 84260, ) основний борг у сумі 962244,12 грн., 3% річних у сумі 30773,72 грн., інфляційні витрати у сумі 86517,90 грн. та судовий збір у сумі 16193,04 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в задоволенні клопотання Комунального підприємства Компанія Вода Донбасу №0.03.02/1074 від 24.06.2019р. про відстрочку виконання рішення строком на 10 років.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 13.08.19р.

Суддя М.О. Лейба