АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/385/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ФОП Цмокалюк Олени Іванівни - адвокат Латій О.В.

від Одеської міської ради - Варбаногло Г.А.

від Виконавчого комітету Одеської міської ради - Варбаногло Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Цмокалюк Олени Іванівни

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 05 червня 2019 року

у справі №916/385/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Цмокалюк Олени Іванівни

до:

- Одеської міської ради;

- Виконавчого комітету Одеської міської ради

про визнання дій протиправними та стягнення збитків 768144 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 Фізична особа-підприємець Цмокалюк Олена Іванівна (далі - ФОП Цмокалюк О.І. ) звернулася до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просила визнати дії відповідачів по знесенню належного позивачеві торгового павільйону протиправними та стягнути з відповідачів матеріальну шкоду.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що внаслідок незаконного демонтажу павільйону, який належить на праві власності Цмокалюк О.І. , відповідачі заподіяли позивачеві матеріальні збитки у вигляді ринкової вартості знищеного об`єкта.

20.03.2019 р. до господарського суду Одеської області від Одеської міської ради надійшла заява про закриття провадження по справі в обґрунтування якої відповідач зазначив, що даний спір не підсудний господарським судам України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 червня 2019 року заяву Одеської міської ради про закриття провадження у справі №916/385/19 задоволено, закрито провадження у справі №916/385/19, роз`яснено позивачу, що даний спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом свого цивільного права на об`єкт нерухомого майна, зазначаючи, що він належить їй на праві власності як фізичній особі, що свідчить про приватноправовий зміст спірних правовідносин.

Крім цього місцевим господарським судом відзначено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 р. по справі №522/4034/16-а закрито провадження та роз`яснено позивачу, що даний спір є приватноправовим та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Отже, за твердженням суду першої інстанції, в контексті спірних правовідносин, в даному випадку вбачається наявність спору про право, яке пов`язане із захистом прав на об`єкт нерухомого майна фізичної особи, що є цивільно-правовим спором.

Суд першої інстанції не погодився із твердженням позивача з приводу того, що павільйон використовувався для ведення господарської діяльності, а тому спір підсудний господарським судам України, з огляду на те, що вимоги позивача не направлені на поновлення прав позивача на ведення господарської діяльності, оскільки павільйон знищений. Предметом спору є виключно відшкодування вартості майна яке належить фізичній особі - Цмокалюк О.І .

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулась ФОП Цмокалюк О.І. з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 у справі №916/385/19 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувану ухвалу прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, що згідно п.4 ч.1 ст. 280 ГПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Так апелянт зазначає, що приписи ст. 231 ГПК України не підлягали застосуванню в даному випадку, натомість підлягали застосуванню норми ст.ст. 4, 20 та 45 ГПК України щодо права на звернення до господарського суду, юрисдикції господарських судів та сторін в судовому процесі.

За твердженням апелянта, матеріалами справи підтверджено, що позивач має статус фізичної особи - підприємця, що підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На роботу торгівельного павільйону позивача надавався дозвіл. Також, експлуатація торгівельного павільйону-магазину погоджена Держсанепідслужбою Приморського району м. Одеси. На вказаний об`єкт Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради видавалась облікова картка для позивача.

Посилаючись на приписи ст.ст. 4, 20, 45 ГПК України скаржник наголошує, що позивач є фізичною особою - підприємцем та використовувала торгівельний павільйон у господарській діяльності.

Проте, к вважає апелянт, суд першої інстанції на відповідні обставини уваги не звернув і не застосував наведені положення, які підлягали застосуванню в даному випадку. За твердженням апелянта, спір виник із відшкодування збитків, заподіяних внаслідок знищення майна, що використовувалось для забезпечення потреб позивача при здійсненні нею господарської діяльності, а не для задоволення особистих потреб, як фізичної особи, тобто, даний спір відповідає ознакам господарського спору.

Посилання суду першої інстанції на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2018 р. по справі № 522/4034/16-а, апелянт вважає некоректним, оскільки відповідно до ч.7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. В свою чергу, аналогічну думку Приморського районного суду м. Одеси, щодо необхідності вирішення спору в порядку цивільного судочинства, апелянт також вважає необґрунтованою з підстав, зазначених вище.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 р. (колегія суддів у складі головуючого судді Мишкіної М.А., суддів Бєляновського В.В., Богатиря К.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Цмокалюк О .І. на ухвалу господарського суду Одеської області від 05 червня 2019 року у справі №916/385/19.

Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XІ "Перехідні положення" ГПК України, підпунктів 2.3.17, 2.3.25, 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду у редакції від 15.09.2016 року, підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Південно-західному апеляційному господарському суді призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/385/19 у зв`язку із перебуванням головуючого судді Мишкіної М.А. та судді Богатиря К.В. у відпустці.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2019 р. для розгляду апеляційної скарги ФОП Цмокалюк О . І . на ухвалу господарського суду Одеської області від 05 червня 2019 року у справі №916/385/19 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 прийнято апеляційну скаргу ФОП Цмокалюк О. І. на ухвалу господарського суду Одеської області від 05 червня 2019 року у справі №916/385/19 до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В. та призначено справу до розгляду на 05.08.2019.

У судовому засіданні від 05.08.2019 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представник відповідачів надав пояснення відповідно до яких не погоджується з доводами за апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП Цмокалюк О.І. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так у відповідності до наявних матеріалів справи позивачка звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому просила визнати дії відповідачів по знесенню належного позивачеві торгового павільйону протиправними та стягнути з відповідачів матеріальну шкоду.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивачем зазначено, що Цмокалюк О.І. належав об`єкт розташований за адресою м. Одеса, пл. Старосінна , а саме торговий павільйон загальною площею 41,6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2005 р.

За твердженням позивача, в грудні 2016 належний Цмокалюк О.І. торговий павільйон було обнесено парканом для проведення робіт по благоустрою території, а 12.02.2016 розпочався демонтаж належного Цмокалюк О.І. павільйону, а 23.02.2016 його було повністю знесено, чим останній завдано суттєвих збитків.

В обґрунтування позовних вимог ФОП Цмокалюк О.І. посилається на приписи ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 346, 353, 386, 1166, 1173 Цивільного кодексу України, а також ст.ст. 9, 12 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності".

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що в контексті спірних правовідносин, в даному випадку вбачається наявність спору про право, яке пов`язане із захистом прав на об`єкт нерухомого майна фізичної особи, що є цивільно-правовим спором, а тому має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Предметом спору у цій справі є визнання протиправними дій відповідачів по знесенню майна, що належить Цмокалюк О.І. , як фізичній особі та відшкодування вартості знищеного майна, що також належить Цмокалюк О.І. , як фізичній особі.

У статтях 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичніої особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на зайняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізичні особи - підприємці позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №904/4713/18 та від 15.05.2019 у справі №904/10132/17.

Так колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 22.12.2005 р. за умовами якого ТОВ «Александрия» продало, а Цмокалюк О.І. купила торговий павільйон, що знаходиться в м. Одесі , площа Старосінна, що складається з шести приміщень загальною площею 48,0 кв.м.

У відповідності до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно власником торгового павільйону у м. Одеса, пл.. Старосінна загальною площею 48,0 кв.м. є Цмокалюк О.І .

Отже, спірне майно, яке за твердження позивача було знищено відповідачами, належить Цмокалюк О.І. як фізичній особі, а не фізичній особі - підприємцю.

Відповідно до положень статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 353 ЦК України визначено, що з метою суспільної необхідності майно може бути примусово відчужене у власника на підставі та в порядку, встановлених законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості (реквізиція). Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач у даній справі звернувся за захистом свого цивільного права на об`єкт нерухомого майна, яке належить останньому на праві власності як фізичній особі, що свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин.

Судова колегія відзначає, що за поясненнями представника ФОП Цмокалюк О.І , наданими під час судового засідання суду апеляційної інстанції, позивачка не зверталася із відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Захист судом права власності на об`єкт нерухомого майна у цих відносинах може здійснюватися способом, визначеним статтею 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, спори, що виникають з приводу захисту прав власності, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно з статтею 19 ЦПК України розглядаються у порядку цивільного судочинства.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15.

Відтак, з огляду на встановлені обставини по справі, в даному випадку вбачається наявність спору про право, яке пов`язане із захистом прав на об`єкт нерухомого майна фізичної особи та відшкодування матеріальної шкоду у зв`язку з знищенням цього майна, який має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

За змістом пункту 1 частини першої статті 175 і пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення апелянта з приводу неврахування судом першої інстанції того, що знищене майно використовувалось позивачем для здійснення господарської діяльності, оскільки виходячи із підстав та мети заявлених позовних вимог, останні спрямовані на захист права власності та відшкодування збитків Цмокалюк О.І. як фізичної особи, а не на поновлення прав, що виникають під час здійснення останньою підприємницької діяльності.

За таких підстав колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що оскаржувана ухвала Господарського суду Одеської області від 05.06.2019 р. є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з додержання норм матеріального та процесуального права та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 05.06.2019 р. у справі №916/385/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.08.2019 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Бєляновський В.В.

Суддя Лавриненко Л.В.