ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2019 р. Справа№ 920/32/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Яковлєва М.Л.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-виробниче підприємство "Стандарт"

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.03.2019

у справі №920/32/19 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

за позовом Іноземного підприємства "СЖС Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-

виробниче підприємство "Стандарт"

про стягнення 94 360,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 94 360,69 грн. заборгованості за надані послуги, з яких: 63 716,59 грн. - борг, 5 734,49 грн. - 3% річних, 24 909,61 грн. - інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.03.2019 з даної справи позов Іноземного підприємства "СЖС Україна" задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-виробниче підприємство "Стандарт" на користь Іноземного підприємства "СЖС Україна" 63 716 грн. 59 коп. - боргу, 5734 грн. 49 коп. - 3% річних, 24909 грн. 61 коп. - інфляційних збитків, 1762 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, та постановити нове рішення про відмову Іноземному підприємству "СЖС Україна" в позові .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а саме ст.ст. 181, 193 ГК України , ст. ст. 525, 610, 612,625, 629, 901 ЦК України та ст.. ст.. 236,237 ГПК України відповідно.

Зокрема в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що надане до справи електронне листування , яке на думку суду підтверджує обсяг , вартість та порядок надання послуг, не є належним доказом у справі в силу відсутності електронного підпису сторін та відсутності офіційного довідника, за яким можна було б встановити власника електронної скриньки. Відповідач не погоджував істотні умови договору, який на думку суду 1-ї інстанції укладений сторонами у спрощений спосіб. Надані позивачем документи не містять усіх обов`язкових реквізитів , передбачених ЗУ « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» .

Іноземне підприємство "СЖС Україна" проти доводів апеляційної скарги заперечує з підстав , наведених у відзиві, та просить у задоволені апеляційної скарги відмовити , а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019, для розгляду справи №920/32/19 сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-виробниче підприємство "Стандарт" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.03.2019 у справі №920/32/19 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Коробенка Г.П., суддів: Кравчук Г.А. , Козир Т.П.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права , колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи слідує, що 27.11.2015 від ТОВ "ПВП "Стандарт" до ІП "СЖС Україна" надійшло електронною поштою замовлення щодо надання послуг, а саме виклик інспектора для відбору зразків нерафінованої соняшникової олії під час її завантаження в спеціалізовані ємності для транспортування в м.Суми (за місцезнаходженням вантажу, що мав бути проінспектований).

У відповідь на запит відповідача, позивачем було надіслано детальну комерційну пропозицію для початку надання послуг, а саме: нагляд за зважуванням порожніх та завантажених контейнерів/флексі танків; нагляд за завантаженням флексі танків; відбір проб під час завантаження відповідно до стандарту ISO5555; проведення досліджень відібраних зразків за більш ніж 20 фізико-хімічними показниками в акредитованій лабораторії позивача; фото звіт; опломбування контейнерів.

Відповідь - підтвердження була отримана від відповідача електронним листом 27.11.2015 о 12:51 і містила цитування комерційної пропозиції, що, як правильно зазначає суд 1-ї інстанції, свідчить про свідоме волевиявлення відповідача щодо укладення договору у спрощений спосіб.

Обсяг, вартість та порядок надання послуг були деталізовані і узгоджені сторонами в електронному листуванні.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач надав відповідачу послуги, замовлені відповідачем, направивши відповідний інспекторський персонал до місця надання послуг і забезпечивши проведення нагляду за завантаженням і відбір проб олії, що підтверджується актами відбору від 30.11.2015 та 01-02.12.2015, підписаними сторонами. Провівши замовлені роботи, з урахуванням уточнень та доповнень, позивачем був виданий "Сертифікат якості і кількості" №KV1510-1817/1.1 від 21.12.2015 із зазначенням результатів випробувань і підсумком інформації про вантаж, виставлено рахунок-фактуру №4047/10-KV-15-LOC від 21.12.2015 на суму 63716 грн. 59 коп. і акти наданих послуг.

Вказані документи були надіслані на адресу відповідача, прийняті останнім без зауважень і заперечень щодо обсягу і якості послуг, проте підписаний акт відповідачем повернутий не був, вартість отриманих послуг оплачена не була, в зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 63716 грн. 59 коп.

Позивачем була направлена відповідачу претензія № 631 від 17.08.2017 з вимогою сплатити заборгованість за надані послуги в сумі 63716,59 грн., а також 13721,07 грн. інфляційних втрат, 3126,48 3% річних за неналежне виконання умов договору, яка залишена відповідачем без відповіді і задоволення.

За договором про надання послуг, відповідно до вимог ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факту надання послуг позивачем, що свідчить про невиконання останнім своїх зобов`язань та є порушенням вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду 1-ї інстанції щодо доведеності факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати заборгованості за отримані послуги у розмірі 63716 грн. 59 коп., обов`язок оплатити які виник у останнього з 21.12.2015

Відповідач в семиденний термін надані послуги не оплатив, в зв`язку з чим виникла заборгованість, а з 28.12.2015 відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на те, що позивач направив до суду позовну заяву 28.12.2018, колегія вважає , що строк позовної давності, встановлений ст.. 257, 261 ЦК України позивачем не пропущений, отже і заява відповідача про застосування позовної давності судом 1-ї інстанції залишена без задоволення обгрунтовано.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення сум інфляційних та 3% річних, колегія дійшла висновку щодо правомірності нарахування відповідачу за прострочення виконання ним грошового зобов`язання 5734,49 грн. - 3% річних, 24 909,61 грн. - інфляційних збитків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, з урахуванням всіх обставин справи, подав суду належні докази, які об`єктивно і у визначеному законом порядку підтвердили його позицію.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 63 716,59 грн. - боргу, 5734,49 грн. - 3% річних, 24909,61 грн. - інфляційних збитків є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Таким чином, за результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

При цьому колегія звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, за своїм змістом та характером не є вирішальними для рузультвту розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 247,248, 252, 275, 276. 281,282, 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово виробниче підприємство "Стандарт" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 07.03.2019 у справі № 920/32/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Промислово виробниче підприємство "Стандарт".

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

М.Л. Яковлєв