ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2019 року м.Дніпро Справа № 908/760/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Білецької Л.М., Коваль Л.А.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Запоріжтрансформатор на рішення господарського суду Запорізької області від 02.05.2019 року (повний текст складено 07.05.2019 року) у справі № 908/760/19 (суддя Горохов І.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково виробниче підприємство Електроексім, м. Дніпро

до відповідача Приватного акціонерного товариства Запоріжтрансформатор, м. Запоріжжя

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 02.05.2019 року позов у справі №908/760/19 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Електроескім» суму заборгованості за договором поставки №МН 003423 від 13.10.2016 року в розмірі 60 585, 00 грн., пеню в розмірі 9 560, 81 грн., 3% річних в розмірі 797, 00 грн., суму інфляційних витрат в розмірі 2 271, 62 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 893, 37 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5 322, 32 грн.

В задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 1 068, 56 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано порушенням відповідачем умов договору поставки товару №МН 003423 від 13.10.2016 року в частині оплати отриманого товару, наявністю заборгованості в розмірі 60 585, 00 грн., правом позивача на стягнення пені відповідно до п.6.3.1.1 договору в розмірі 0.1 % від ціни невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на порушення судом матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, неповне з`ясування обставини справи.

Зазначає, що:

- судом першої інстанції не встановлено, з якої дати повинна нараховуватись пеня. Висновок суду стосовно визначення початку строку нарахування пені, а саме: дати останнього платежу - 10.10.2018 року, є помилковим;

- відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару по специфікації №15 від 26.03.2017 року можливо за лише період з 25.04.2018 року по 25.10.2018 року (включно), тому з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 896,33 грн;

Просить апеляційний суд змінити рішення господарського суду Запорізької області від 02.05.2019 року у справі №908/760/19 наступним чином:

- розмір пені, що підлягає стягненню змінити з 9 560, 81 грн на 896, 33 грн;

- у задоволенні позову в частині стягнення пені в розмірі 8 664, 48 грн відмовити;

- розмір витрат по сплаті судового збору, що підлягає стягненню змінити з 1 893, 37 грн на 1 669, 30 грн;

- розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню змінити з 5 322, 32 грн на 4 692, 46 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи скаржника та вважає рішення суду таким, що ухвалено згідно норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням наявних у справі доказів. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Електроексім» та Публічним акціонерним товариством «Запоріжтрансформатор» 13.10.2016 року укладено договір поставки № МН 003423 (далі договір).

Як вбачається з матеріалів справи, під час дії договору Публічне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор» змінило назву на Приватне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор».

Між сторонами укладені додаткові угоди: №1 від 26.01.2017 року, № 2 від 13.10.2017 року, № 3 від 10.01.2018 року, які є невід`ємною частиною до договору поставки № МН 003423 від 13.10.2016 року.

Пунктами 1.1., 2.1., 2.2. договору встановлено, що постачальник зобов`язується передати (поставити) в обумовлені додатками до даного договору строки покупцю товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар та оплатити за нього грошову суму.

Строки та порядок поставки товару визначені в розділі 3 договору.

Товар постачається в наступні строки: 14 календарних днів з моменту підписання специфікації обома сторонами (п. 3.1. договору).

Приймання товару по кількості здійснюється на складі покупця у строк не пізніше 20 календарних днів з моменту надходження товару на склад покупця (п. 3.9. договору).

Відповідно до п. 5.4. договору покупець оплачує товар протягом 5 банківських днів з моменту поставки, якщо інше не передбачено у специфікаціях до договору.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та відповідачем до договору складені та підписані специфікації, а саме: специфікація № 1 від 13.10.2016 року, специфікація № 2 від 11.11.2016 року, специфікація № 3 від 21.11.2016 року, специфікація № 4 від 29.12.2016 року, специфікація № 5 від 08.02.2017 року, специфікація № 6 від 27.02.2017 року, специфікація № 7 від 16.03.2017 року, специфікація № 8 від 06.05.2016 року, специфікація № 9 від 19.06.2017 року, специфікація № 10 від 25.09.2017 року, специфікація № 11 від 17.11.2017 року, специфікація № 12 від 05.12.2017 року, специфікація № 13 від 26.01.2018 року, специфікація № 14 від 08.02.2018 року, специфікація № 15 від 26.03.2017 року.

Умови оплати за поставлений товар за зазначеними специфікаціями, визначені пунктом 5.4. договору поставки № МН 003423 від 13.10.2016 року, у специфікаціях не змінено.

Відповідач не заперечує, що на підставі договору поставки № МН 003423 від 13.10.2016 року він отримав від позивача продукцію на загальну суму 349 275,42 грн. Відповідні видаткові накладні, підписані повноважними представниками сторін, товаротранспортні накладні та видані відповідачем довіреності надані позивачем до матеріалів справи.

Зауваження з боку відповідача щодо невідповідності якості, комплектності, кількості поставленого товару позивачу не надходили, за виключенням поставки від 27.03.2017 року згідно видаткової накладної № 442.

За зазначеною поставкою відповідачем здійснено часткове повернення товарів (поворотна накладна № 002710 від 04.05.2017 року на суму 6208,80 грн, ТТН № 002710 від 04.05.2017 року; Форма Ф-7, 4-01 від 30.03.2017 року: «Извещение о проведений входного контроля материала/КИ»).

З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов договору відповідачем не виконанні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 60 585,00 грн. Наявність заборгованості відповідач також не заперечував.

З метою захисту своїх прав позивач скористався досудовим врегулюванням даного спору шляхом направлення на адресу відповідача претензії № 1 за № 86 від 04.02.2019 року, з вимогою підписати акт звірки та погасити заборгованість.

Станом на дату подання позовної заяви, відповідач зазначену заборгованість не погасив, акт звірки не підписав.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Надавши вірну правову кваліфікацію правовідносинам сторін, діям відповідача, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що за відсутності доказів належного виконання Приватним акціонерним товариством «Запоріжтрансформатор» умов укладеного з позивачем договору, з покупця на користь продавця підлягають стягненню заборгованість, інфляційні втрати, пеня та 3% річних.

Як вбачається з тексту апеляційної скарги, відповідач заперечує щодо стягнутої суми пені в розмірі 9 560, 81 грн., вважає, що господарським судом не встановлено, з якої саме дати виникла заборгованість та з якої дати повинна нараховуватись зазначена пеня.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки.

Згідно до ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.3.1.1. договору при порушенні строків виконання зобов`язання за договором винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,1% від ціни невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 1. ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів критично ставиться до позиції скаржника, так як відповідно до п. 5.4. договору покупець повинен оплатити товар протягом 5 банківських днів з моменту поставки, якщо інше не передбачено у специфікаціях до договору.

В наданих специфікаціях зазначено, що вказана норма договору є незмінною.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивач здійснив 17 поставок товару на загальну суму 349 275,42 грн. за видатковими накладними, наданими позивачем до матеріалів справи.

Остання поставка здійснена 17.04.2018 року.

Як вбачається з банківських виписок, відповідач проводив оплату товару без зазначення в платіжних дорученнях, за якою саме видатковою накладною оплачується товар. Всього відповідачем сплачено 288 690,42 грн.

Останній платіж Приватне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор» здійснило 10.10.2018 року. На вказану дату залишок заборгованості складав 60 585, 00 грн.

З розрахунку позивача в частині пені вбачається, що вона нарахована з 11.04.2018 року по 20.03.2019 року.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04.07.2018 року по справі №310/11534/13п, зазначено:

«Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання».

Тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком оскаржуваного рішення в частині визначення періоду стягнення, а посилання відповідача на помилковість висновку суду вважає безпідставним.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення господарського суду Запорізької області від 02.05.2019 року у справі №908/760/19.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 287 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 02.05.2019 року у справі №908/760/19 залишити без змін.

Судові витрати покласти на відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Підписано в повному обсязі 14.08.2019 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Л.А. Коваль