РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.08.2019Справа № 910/7452/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дрімбуд Констракшн" до державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" про стягнення 11 130,01 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "Дрімбуд Констракшн" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договору поставки № А18-25, укладеного 9 липня 2018 року між ним та державним підприємством "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" (далі - Підприємство), позивач поставив відповідачу у власність товар - пісок та щебінь на загальну суму 93 222,55 грн. Оскільки Підприємство взяте на себе за вказаною угодою зобов`язання по оплаті вартості цього товару виконало лише частково, сплативши Товариству 84 100,00 грн. та заборгувавши таким чином останньому 9 122,55 грн., позивач, посилаючись на статті 11, 526, 549, 610, 625, 662, 664, 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 193, 216, 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму боргу, а також 1 368,38 грн. штрафу, 136,46 грн. трьох процентів річних та 502,62 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10 червня 2019 року вищенаведену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/7452/19 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

9 липня 2019 року на адресу суду надійшла заява Товариства від 8 липня 2019 року, згідно якої останнє у зв`язку із погашенням відповідачем суми основного боргу в процесі розгляду справи зменшило розмір позовних вимог та просило суд стягнути з Підприємства 1 368,38 грн. штрафу, 502,62 грн. інфляційних втрат та 136,46 грн. трьох процентів річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Також 9 липня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача, в якому останній просив суд стягнути з Підприємства 3 000,00 грн. понесених Товариством судових витрат на професійну правничу допомогу.

Слід також зазначити, що ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 10 червня 2019 року відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Проте Підприємство у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подало, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, у порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі, судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За змістом статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В силу положень статті 10 наведеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи та про його право подати відзив на позовну заяву, копія ухвали суду від 10 червня 2019 року про відкриття провадження у справі № 910/7452/19 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на зазначену в позовній заяві фактичну адресу місцезнаходження відповідача, а саме: 01021, місто Київ, вулиця Шовковична, 12 б. Крім того, копія цієї ухвали суду була направлена Підприємству рекомендованим листом з повідомленням про вручення на зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну адресу відповідача, а саме: 01021, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 5.

Відповідно до частини 3 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами пункту 1 частини 6 статті 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що копії вищенаведеної ухвали Господарського суду міста Києва від 10 червня 2019 року були отримані уповноваженими представниками відповідача 12 червня 2019 року, про що свідчать наявні у матеріалах справи відповідні повідомлення про вручення цих судових відправлень.

Проте відповідач у встановлений строк відзив на позов не подав та не скористався наданими йому процесуальними правами.

Положеннями частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги те, що Підприємство належним чином було повідомлено про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

9 липня 2018 року між Товариством та Підприємством було укладено договір поставки № А18-25, за умовами якого позивач зобов`язався передати у власність відповідача товар - будівельні матеріали, а останній, у свою чергу, - прийняти вказаний товар та оплатити його вартість.

Вищезазначений договір підписаний уповноваженим представниками його сторін, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За умовами пункту 3.2 цього договору поставка товару здійснюється постачальником окремими партіями автомобільним транспортом за адресою, вказаною в заявці.

Відповідно до пункту 4.3 наведеної угоди на кожну партію товару постачальник повинен надати покупцю разом із товаром товарно-транспортну накладну.

Згідно з пунктами 5.1-5.2 зазначеного правочину ціна товару встановлюється в національній валюті України. Ціна вказується у специфікаціях та видаткових накладних.

Сума договору визначається загальною вартістю поставленого товару відповідно до видаткових накладних, що додаються до договору і є його невід`ємною частиною.

У пункті 5.3 договору сторони погодили, що розрахунки за товар здійснюються на підставі рахунків-фактур постачальника, які є невід`ємними частинами цього договору, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

У випадку, якщо покупець протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання від постачальника видаткових накладних та/або акта звіряння взаєморозрахунків не підпише видаткові накладні та/або акт звіряння взаєморозрахунків та/або не надасть постачальнику свої мотивовані (обґрунтовані) та документально підтверджені заперечення, видаткові накладні та/або акт звіряння взаєморозрахунків, підписані лише постачальником, вважаються повністю погодженими обома сторонами (пункт 5.5 договору).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 наведеної угоди розрахунки за товар здійснюються на підставі цього договору у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата товару здійснюється покупцем за умови 100 відсоткової передоплати. Факт приймання-передачі товару підтверджується підписами представників сторін на товарно-транспортних накладних.

За змістом пункту 9.1 договору останній набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір продовжується автоматично на наступний календарний рік у випадку, якщо жодна із сторін не заявить вимогу про його розірвання за 20 календарних днів до закінчення строку дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов цього договору поставки позивач поставив відповідачу 548,94 тонн піску та 24,35 тонн щебеню на загальну суму 93 222,55 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних: від 3 серпня 2018 року № 1503 на суму 5 098,20 грн., у тому числі ПДВ - 849,70 грн., від 6 серпня 2018 року № 1525 на суму 8 700,00 грн., у тому числі ПДВ - 1 450,00 грн., від 7 серпня 2018 року № 1553 на суму 8 787,00 грн., у тому числі ПДВ - 1 464,50 грн., від 31 серпня 2018 року № 1774 на суму 4 454,40 грн. у тому числі ПДВ - 742,40 грн., від 12 липня 2018 року № 1273 на суму 4 495,00 грн., у тому числі ПДВ - 749,17 грн., від 13 липня 2018 року № 1295 на суму 3 915,00 грн., у тому числі ПДВ - 652,50 грн., від 17 липня 2018 року № 1383 на суму 3 915,00 грн. у тому числі ПДВ - 652,50 грн., від 19 липня 2018 року № 1352 на суму 22 475,00 грн. у тому числі ПДВ - 3 745,83 грн., від 20 липня 2018 року № 1390 на суму 4 350,00 грн. у тому числі ПДВ - 725,00 грн., від 3 вересня 2018 року № 1792 на суму 13 406,70 грн., у тому числі ПДВ - 2 234,45 грн., а також від 26 жовтня 2018 року № 2366 на суму 9 131,25 грн., у тому числі ПДВ - 1 521,88 грн., а також копіями відповідних товарно-транспортних накладних.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором поставки від 9 липня 2018 року № А18-25 також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

Проте всупереч положенням вищенаведеного правочину Підприємство взятий на себе обов`язок по оплаті вартості поставленого йому товару в установлений цією угодою строк виконало лише частково, сплативши позивачу 84 100,00 грн. та заборгувавши таким чином останньому 9 122,55 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Водночас, як було зазначено вище, у своїй заяві від 8 липня 2019 року позивач вказав, що після відкриття провадження у даній справі, а саме 13 червня 2019 року, відповідач повністю сплатив заявлений до стягнення основний борг у розмірі 9 122,55 грн. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки з банківського рахунку Товариства.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що господарський суд закриває провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Оскільки провадження у цій справі відкрито 10 червня 2019 року, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість по основному боргу в розмірі 9 122,55 грн. була погашена відповідачем 13 червня 2019 року, провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю на підставі зазначеної норми.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого йому товару, позивач також просив суд стягнути з Підприємства три проценти річних у розмірі 136,46 грн., нарахованих у період з 3 листопада 2018 року по 3 травня 2019 року на суму основного боргу в розмірі 9 122,55 грн., а також 502,62 грн. інфляційних втрат, нарахованих на зазначену суму боргу протягом жовтня 2018 року - лютого 2019 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені Товариством до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства та положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаних сум компенсаційних виплат підлягають задоволенню.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару, останній просив суд стягнути з Підприємства штраф у розмірі 1 368,38 грн.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За частиною 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 230 ГК України згідно з якою під штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 7.2 договору сторони погодили, що у випадку невиконання покупцем пункту 6.2 договору, постачальник має право призупинити поставку товару до моменту повного розрахунку (зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника); крім цього, у випадку, якщо постачальник все-таки (за домовленістю між сторонами) передав товар покупцеві, а покупець не оплатив поставлений товар протягом семи календарних днів від дати поставки товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 15% від суми заборгованості. Сплата штрафу не звільняє покупця від взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір штрафу є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаного штрафу в розмірі 1 368,38 грн. підлягає задоволенню.

За таких обставин позов Товариства підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим за умовами частини 9 наведеної статті якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на викладене, суд на підставі частини 9 статті 129 ГПК України дійшов висновку про покладення судових витрат по сплаті судового збору, понесених позивачем, на Підприємство у повному обсязі.

Як було зазначено вище, 9 липня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача, в якому останній просив суд стягнути з Підприємства 3 000,00 грн. понесених Товариством судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2019 року між Товариством та адвокатським об`єднанням "Ювіто" було укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого останнє зобов`язалося надавати замовнику правову допомогу, а останній, у свою чергу, - прийняти та оплатити вартість цієї правової допомоги.

За умовами пункту 1.3 цього правочину адвокатське об`єднання "Ювіто" надає Товариству правову допомогу по поверненню дебіторської заборгованості від Підприємства в судовому порядку за договором поставки від 9 липня 2018 року № А18-25, а саме: вивчення та аналіз документів, що підтверджують утворення дебіторської заборгованості, консультування щодо перспектив захисту інтересів замовника в суді; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах; досудове врегулювання спору; підготовка додатків до позову; формування реквізитів для сплати судового збору; підготовка позовної заяви, організація її підписання, направлення позовної заяви до суду, підготовка відповіді на відзив на позовну заяву/додаткових пояснень/клопотань та заяви при необхідності.

Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору вартість вищенаведених послуг становить 3 000, 00 грн.

До матеріалів справи долучено також рахунок на оплату від 18 червня 2019 року № 13 на суму 3 000, 00 грн., а також підписаний між Товариством та адвокатським об`єднанням "Ювіто" акт приймання-передачі наданих послуг від 18 червня 2019 року № 7, зі змісту якого вбачається, що останнє фактично надало, а позивач - прийняв вищенаведені послуги з вивчення та аналізу документів, що підтверджують утворення дебіторської заборгованості, консультування щодо перспектив захисту інтересів замовника в суді; пошуку та аналізу актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах; досудового врегулювання спору; підготовки додатків до позову; формування реквізитів для сплати судового збору; підготовки позовної заяви, організації її підписання, направлення позовної заяви до суду, підготовки відповіді на відзив на позовну заяву/додаткових пояснень/клопотань та заяви при необхідності.

На підтвердження фактичної сплати вищенаведеної суми винагороди в розмірі 3 000,00 грн. позивачем також було надано копію відповідного платіжного доручення від 19 червня 2019 року № 3096.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а у разі наявності заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зі змісту наведених приписів вбачається, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За висновками суду, заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

Так, суд вважає безпідставним та належним чином не обґрунтованим включення до вказаного вище акту приймання-передачі наданих послуг вартості послуг, зокрема, з формування реквізитів для сплати судового збору, оскільки такі реквізиті відносяться до публічної інформації та знаходяться у відкритому доступі; а також підготовки відповіді на відзив на позовну заяву/додаткових пояснень/клопотань та заяви при необхідності, оскільки відповідачем у справі відзиву на позовну заяву подано не було.

Відтак, з урахуванням предмету та підстав позовних вимог у даній справі, виходячи з характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне задовольнити заявлену суму за надання позивачу правничої допомоги у справі № 910/7452/19 у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 231, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" (01021, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 5; ідентифікаційний номер 21586524) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Дрімбуд Констракшн" (04128, місто Київ, вулиця Стеценка, будинок 19/91, офіс 18; ідентифікаційний номер 41025000) 1 368 (одну тисячу триста шістдесят вісім) грн. 38 коп. штрафу, 502 (п`ятсот дві) грн. 62 коп. інфляційних втрат, 136 (сто тридцять шість) грн. 46 коп. трьох процентів річних, а також 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору та 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі в частині вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Дрімбуд Констракшн" до державного підприємства "Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України" про стягнення 9 122,55 грн. основного боргу закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 6 серпня 2019 року

Суддя Є.В. Павленко