РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.07.2019Справа № 910/6997/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Дупляченко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Комунального підприємства «Київблагоустрій» Виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК»

про стягнення 233 436, 60 грн.,

Представники сторін:

від позивача: Стецина І.В. за довіреністю б/н від 01.03.2019;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київблагоустрій» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» (далі - відповідач) про стягнення в сумі 233 436, 60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в зв`язку з достроковим в односторонньому порядку розірванням договору поставки № 61 від 23.04.2018 на підставі ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, п. 6.2.4 договору, майно позивача, а саме: невибране дизельне паливо у кількості 9 330, 00 літрів є майном, що набуте відповідачем без достатньої правової підстави. Оскільки повернення майна в натурі в даному випадку є неможливим, позивач вказує на наявність підстав для відшкодування йому вартості даного майна.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/6997/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 02.07.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.07.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 24.07.2019 року.

22.07.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 24.07.2019 оголошено перерву до 31.07.2019 року.

У судовому засіданні 31.07.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, подав клопотання про повернення зайве сплаченого судового збору у розмірі 3 894, 36 грн.

Представник відповідача у судове засідання 31.07.2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 03.06.2019 про відкриття провадження у справі № 910/6997/19, була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01030, місто Київ, вулиця Ярославів Вал, будинок 5-В.

Однак, поштове відправлення з трек-номером 936, в якому на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, було повернуто органом зв`язку на адресу господарського суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

З аналізу вищевказаних положень чинного законодавства вбачається, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 910/15442/17 від 16.05.2018, у справі № 910/23064/17 від 10.09.2018, у справі № 906/587/17 від 24.07.2018, у справі № 921/32/18 від 04.12.2018.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 03.06.2019 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2019, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 31.07.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2018 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № 61, відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується в період з 23.04.2018 до 31.12.2018 року поставити Покупцю нафту і дистиляти за кодом CPV - 09130000-9 за ДК 021:2015 (лот № 1 - бензин А95, лот № 2 - бензин А92, лот № 3 - дизельне паливо) по лоту № 2 - бензин А92 по талонам (бланкам-дозволу), а Покупець - прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах цього Договору.

Найменування товару (асортимент, кількість та ціна) наведені у Додатку № 1 до цього Договору (Специфікація), що становить невід`ємну частину даного Договору (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 1.4. Договору талон (бланк-дозволу) - спеціальний бланк обумовленого номіналу, що підтверджує право Покупця на отримання АЗС, визначених Постачальником, фіксованої кількості бензину певного найменування, марки, номіналу, зазначеного в ньому. За цим Договором Постачальник забезпечує постачання бензину талонами номіналом 10 (десять), 20 (двадцять) літрів.

Відповідно до пункту 3.1. Договору ціна цього Договору (загальна очікувана річна сума оплат за Договором на 2018 рік становить 750 600, 00 грн., в т.ч. ПДВ - 125 100, 00 грн.

Ціна на товар встановлюється в національній валюті України за 1 (один) літр.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що поставка талонів відбувається на підставі Заявки Покупця, форму якої встановлено у Додатку 3 до Договору, яка подається відповідальною особою Покупця шляхом направлення скан-копії Заявника на електронну пошту Постачальника з електронної пошти Покупця . Протягом 1 (одного) робочого дня з дня відправлення Покупцем заявки Постачальник підтверджує її отримання та погодження шляхом підписання Заявки та відправлення її скан-копії на електронну пошту Покупця з електронної пошти Постачальника. Подача Заявки у такому порядку підтверджує факт її подачі Покупцем та є обов`язковою для виконання Постачальником.

Згідно з пунктом 5.3. Договору Постачальник зобов`язаний передати Покупцю талони протягом двох робочих днів з дня отримання Заявки в порядку, передбаченому п. 5.1. Договору.

Місце передачі талонів: вул. Дегтярівська, 31 корпус 2, м. Київ, 03057.

Відповідно до пункту 5.5. Договору приймання-передача товару (талонів) проводиться на підставі належним чином оформленої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей: по кількості: згідно видаткової накладної на товар (талони); по якості: відповідно до документів, які підтверджують його якість: (паспорти якості на кожну партію товару та сертифікати відповідності, які надаються на вимогу Покупця).

Товар вважається поставленим:

по кількості: згідно видаткової накладної на товар;

по якості: відповідно до документів, які підтверджують його якість: (паспорти якості на кожну партію товару та сертифікати відповідності, які надаються на вимогу Покупця).

Положеннями пунктів 5.6., 5.7. Договору передбачено, що талони передаються Постачальнику із зазначенням їх номерів, штрих-кодів, еквівалентної кількості товару. Право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця в момент приймання-передачі талонів. Прийнятий в даному випадку товар знаходиться на відповідальному зберіганні у Постачальника до обміну Покупцем талонів на товар. Вартість відповідального зберігання протягом строку дії талонів включено до ціни товару. Ризики випадкового знищення або випадкового псування переходять до Покупця з моменту одержання (відпуску) товару по талонах на АЗС.

В силу пункту 5.8. Договору талони мають строк дії, який не може бути менше, ніж 1 (один) рік з моменту передачі талонів Покупцю по видатковій накладній.

За умовами пункту 5.11. Договору товар за цим Договором постачається на умовах EXW (відповідно до офіційних правил тлумачення торгівельних термінів Incoterms у редакції 2010 року) - з резервуарів автозаправних станцій (АЗС) Постачальника цілодобово на підставі пред`явлених талонів з обов`язковим наданням фіскального чеку, що підтверджує факт відпуску товару. Перелік АЗС та їх місцезнаходження зазначаються у Додатку 2, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до пункту 5.12. Договору Постачальник зобов`язаній відвантажити товар одразу після пред`явлення представником Покупця талонів. Талони після їх обміну вважаються погашеними та, відповідно, недійсними.

Обов`язок Постачальника поставити товар вважається виконаним з моменту обміну усіх талонів Покупця на товар в кількості та асортименті, вказаних у цих талонах, та отримання Покупцем відповідних фіскальних чеків на АЗС.

Положеннями пункту 8.1. Договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення його печатками сторін (у випадку використання) і діє до 31.12.2018 року включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором, в тому числі в частині розрахунків.

Згідно з видатковою накладною № НТК-000888 від 02.05.2018 відповідач передав позивачу бензин А-92 по талонах на суму 750 600, 00 грн.

Факт передачі відповідачем талонів (бланків дозволу на отримання пального) на суму 750 600, 00 грн. підтверджується Актом приймання-передачі талонів від 02.05.2018.

Згідно з пунктом 4.2. Договору розрахунки за товар проводяться шляхом оплати Покупцем партії товару, кількість та асортимент якого зазначені у заявці, на підставі видаткової накладної протягом 10 робочих днів з дати отримання талонів відповідного номіналу на всю партію товару та після підписання сторонами видаткової накладної. Партія товару не обмежується певною кількістю (не лімітована), за вимогою Покупця Постачальник зобов`язаній забезпечити постачання талонів на весь об`єм, товару у строки, визначені Договором.

Датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

На виконання вищевказаних умов Договору позивач оплатив товар в сумі 750 600, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 54 від 05.05.2018.

В подальшому, відповідно до листа Постачальника № 2448-05/18 від 08.05.2018 невикористані талони були обміняні на талони нового зразка номіналом 20 л. у кількості 1 320 талонів та 10 л. у кількості 140 талонів загальною кількістю 27 800, 00 л., що підтверджується Актом приймання-передачі талонів (бланків дозволу на отримання пального) від 14.05.2018.

Відповідно до п. 6.3.1 Договору Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки та у спосіб, передбачений цим договором через АЗС Постачальника, що розміщені за адресами, згідно з Додатком 2 до цього Договору, з використанням талонів.

Позивач зазначає, що не може отримати паливо по заправним талонам на АЗС, в загальній кількості: бензин марки А-92 - 9 300, 00 л. АЗС відмовляються приймати та не обслуговують заправні талони отримані позивачем від відповідача.

Пунктом 6.2.4. Договору передбачено, що Покупець має право у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань Постачальником, в тому числі відмови від зменшення ціни за одиницю товару, - достроково розірвати Договір в односторонньому порядку, повідомивши про це Постачальника у строк 5 календарних днів до дати розірвання шляхом направлення письмового повідомлення на поштову або електронну адресу Постачальника із зазначенням дати розірвання Договору.

06.02.2019 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення-вимогу № 043-259 від 06.02.2019. в якій зазначив, що на підставі частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, пункту 6.2.4. Договору поставки № 61 від 23.04.2018 позивач достроково розриває в односторонньому порядку Договір поставки № 61 від 23.04.2018 з 06.02.2018 року. Також, позивач вимагав не пізніше 7 днів з дати розірвання Договору поставки № 61 від 23.04.2018 передати КП «Київблагоустрій» весь обсяг невибраного бензину А-92 у кількості 9 330, 00 літрів за придбаними талонами.

Відповіді на зазначену вимогу від відповідача не надходило, питання обслуговування заправних талонів на АЗС не вирішено, кошти на рахунок покупця не сплачено.

У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошових коштів в сумі 233 436, 60 грн. з посиланням на положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем була здійснена передача талонів згідно заявок позивача на загальну суму 750 600, 00 грн., та їх відповідна оплата позивачем, що підтверджується видатковою накладною № НКТ-000888 від 02.05.2018, актом приймання-передачі талонів від 02.05.2018 та платіжним дорученням № 54 від 05.05.2018.

Згідно з частиною 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, за твердженнями позивача, що підтверджуються актами про невідпуск товару від 14.01.2019 відповідачем було невчасно та не повній мірі поставлено дизельне паливо та бензин, внаслідок чого у останнього є невиконанні зобов`язання щодо поставки бензину А-92 - 9 330, 00 літрів на суму 233 436, 60 грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою та сьомою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, за змістом наведених норм, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Пунктом 6.2.4. Договору передбачено, що Покупець має право у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань Постачальником, в тому числі відмови від зменшення ціни за одиницю товару, - достроково розірвати Договір в односторонньому порядку, повідомивши про це Постачальника у строк 5 календарних днів до дати розірвання шляхом направлення письмового повідомлення на поштову або електронну адресу Постачальника із зазначенням дати розірвання Договору.

06.02.2019 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення-вимогу № 043-259 від 06.02.2019 в якій зазначив, що на підставі частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, пункту 6.2.4. Договору поставки № 61 від 23.04.2018 позивач достроково розриває в односторонньому порядку Договір поставки № 61 від 23.04.2018 з 06.02.2018 року. Також, позивач вимагав не пізніше 7 днів з дати розірвання Договору поставки № 61 від 23.04.2018 передати КП «Київблагоустрій» весь обсяг невибраного бензину А-92 у кількості 9 330, 00 літрів за придбаними талонами.

Зі змісту вищевказаного листа вбачається, що він складений позивачем всупереч пункту 6.4.2. Договору, оскільки зазначено про розірвання договору з 06.02.2018 року, тобто ще до укладення самого Договору 23.04.2018 року. Крім того, позивачем не було додержано встановленого пунктом 6.4.2. Договору строку повідомлення відповідача про розірвання Договору - 5 календарних днів до дати розірвання Договору.

За таких обставин, оскільки під час направлення повідомлення-вимоги № 043-259 від 06.02.2019 позивачем не було дотримано встановленого пунктом 6.2.4. Договору механізму розірвання Договору в односторонньому порядку, суд вважає, що Договір № 61 від 23.04.2018 в односторонньому порядку розірваний не був.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається у позовній заяві, передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 927/468/17 від 04.05.2018, у справі № 910/21154/17 від 15.02.2019, № 918/47/18 від 23.04.2019.

Разом з тим, у даній справі судом встановлено, що укладений між сторонами Договір № 61 від 23.04.2018 не було розірвано позивачем в односторонньому порядку, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому слід зазначити, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно зі статтями 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційний Суд України зазначив: "Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.".

Встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Частина 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України передбачає що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При цьому застосування судом вказаної процесуальної можливості відбувається з дотриманням регламентованого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності господарського судочинства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Положеннями частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

За таких обставин, встановивши що укладений між сторонами Договір у встановленому порядку розірваний не був, суд дійшов висновку про те, що сплачені позивачем грошові кошти за своєю правовою природою є саме попередньою оплатою за товар, який відповідачем поставлений не був, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 693 Цивільного кодексу України.

Одночасно суд зазначає, що посилання в рішенні суду на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог та заперечень послались не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Станом на момент розгляду спору, відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували поставку ним товару позивачу, як і доказів, які б свідчили про повернення ним грошових коштів за оплачений і непоставлений товар.

За таких обставин, дотримуючись балансу принципів права на суд, доступу до правосуддя (ріш. ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" № 23436/03 від 28.03.2006), справедливості (ріш. ЄСПЛ у справах "Проніна проти України", заява 6566/00, п. 25, від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява №42310/04, п. 280, від 21.04.2011) та принципу юридичної визначеності " res judicate" (ріш. ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" від 03.12.2003, у справі "Науменко проти України" від 09.11.2004, у справі "Праведная проти Росії" від 18.11.2004, у справі "Христов проти України" від 19.02.2009, у справі "Понамарьов проти України" від 03.04.2008), суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Приймаючи до уваги зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо передачі пального за придбаними талонами, не спростовано заявлених позовних вимог в цій частині та не надано доказів відсутності у останнього обов`язку щодо забезпечення відповідача пальним у вищевказаній кількості, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Що стосується заявленого позивачем клопотання про повернення судового збору, суд зазначає наступне.

Положеннями частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляються судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 3 501, 55 грн.

Натомість, як вбачається з платіжного доручення № 2366 від 27.02.2019, позивачем сплачено судовий збір в сумі 7 395, 91 грн., тобто в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про повернення судового збору.

За таких обставин, суд вважає за необхідне заяву позивача задовольнити та повернути з Державного бюджету України зайве сплачений судовий збір у розмірі 3 894, 36 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» про стягнення 233 436, 60 грн. задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Техойл НК» (01030, місто Київ, вулиця Ярославів Вал, будинок 5-В; ) на користь Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03057, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 31, корпус 2) 233 436 (двісті тридцять три тисячі чотириста тридцять шість) грн. 60 коп. відшкодування вартості майна та 3 501 (три тисячі п`ятсот одну) грн. 55 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Повернути Комунальному підприємству «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03057, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 31, корпус 2) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 894 (три тисячі вісімсот дев`яносто чотири) грн. 36 коп., сплаченого на підставі платіжного доручення № 2366 від 27.02.2019.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05.08.2019 року.

Суддя В.С. Ломака