Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/297/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретар судового засідання: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Кеба О.В., адвокат, ордер серія КВ №083947 від 16.05.2019 на надання

правової допомоги, Фесенко І.В., керівник - наказ №1-К від 09.06.2015,

від відповідача: Алхімова Д.О., наказ №222-ОД від 01.08.2019 про делегування повноважень,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (м.Київ)

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (смт.Новогуйвинське, Житомирський район, Житомирська область)

про стягнення 2425875,28грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення 2590823,62грн з яких: 1797065,44грн основного боргу, 548653,26грн пені, 59357,00грн 3% річних, 185747,92грн інфляційних втрат, а також судових витрат.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 19.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 16.05.2019.

У підготовчому засіданні оголошувались перерви з 16.05.2019 до 28.05.2019, з 28.05.2019 по 07.06.2019 та з 07.06.2019 по 13.06.2019.

В судовому засіданні 13.06.2019 заяву позивача від 10.06.2019 про зменшення розміру позовних вимог (а.с.82-89), з урахуванням клопотання від 13.06.2019 (а.с.95), відповідно до яких позивач просить стягнути з ДП "Житомирський бронетанковий завод" 1597065,44грн основного боргу, 530981,70грн пені, 225608,00грн інфляційних втрат, 72220,14грн 3% річних, а також судові витрати, прийнято судом до розгляду та ухвалено здійснювати розгляд справи з урахуванням поданих змін.

Ухвалою суду від 13.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.08.2019.

Представники позивача в судовому засіданні 07.08.2019 позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням заяви від 10.06.2019 про зменшення позовних вимог та клопотання від 13.06.2019 та просили позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача 2425875,28грн. Заперечили проти зменшення розміру штрафних санкцій, посилались зокрема на те, що застосування штрафних санкцій здійснюється у випадку наявності юридичного факту саме порушення стороною (боржником) грошового зобов`язання щодо якого встановлено строк виконання, а не факт обов`язковості настання негативних наслідків у кредитора (позивача) в частині наявності збитків. Вказали, що при здійсненні розрахунку сум штрафних санкцій позивачем застосовувались виключно розміри, які передбачені чинним законодавством та умовами договору.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.08.2019 наявність суми основного боргу не заперечила, водночас, заявила усне клопотання про зменшення розміру пені. Зокрема зазначила, що ДП "Житомирський бронетанковий завод" є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України (здійснює відповідні види ремонту військової броньованої техніки) в період проведення на сході України Операції об`єднаних сил. Також представник відповідача вказала, що позивачем не подано суду доказів, що підтверджують розмір збитків, завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань, зокрема, наявність обставин, що мають істотне значення, що підтверджують навмисний характер невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, а також не подано доказів понесення позивачем негативних наслідків. Також просила врахувати специфіку розрахунків відповідача з контрагентами, яка полягає у погоджені розрахунків підприємства відповідача з Міністерством оборони України.

Дослідивши подані документи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2017 між Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" (покупець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (постачальник/позивач) укладено договір №54 (далі-договір №54) (а.с.11-13).

14.06.2017 між Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод" (покупець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (постачальник/позивач) було укладено договір №304/ДК (далі-договір №304/ДК) (а.с.14-16).

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами поставки, відтак до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі даних договорів слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини поставки.

Згідно з ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п.1.1. договору №54, постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, надалі - "Продукція", на умовах та в строки, передбачені Договором.

Відповідно до пункту 2.1. договору №54, кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору.

Поставка продукції здійснюється силами та за рахунок постачальника, можливо через перевізника на склад в місці знаходження покупця або на інших умовах, обговорених сторонами. Моментом поставки продукції та передачі її покупцю є підписання сторонами видаткової накладної (пункт 3.1 договору №54).

Відповідно до пунків 4.1,4.2 договору №54, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній Специфікації і включає всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані з поставкою продукції; загальна сума договору згідно специфікацій.

Згідно пункту 5.2 договору №54, оплата за поставлену продукцію здійснюється на умовах по факту постачання продукції або передоплата. Датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним Договором. У випадку, якщо жодна із сторін не дасть відповідного письмового повідомлення про свій намір розірвати або змінити договір за 30 днів до його закінчення, договір вважається пролонгованим на наступний рік з 1 січня до 31 грудня; дана умова діє кожний рік (пункт 10.5 договору №54).

До договору №54, сторонами було підписано Специфікації №6, №11, №12 (а.с.17-19).

Так, у Специфікації №11 від 02.02.2018, сторони погодили умови оплати: відтермінування платежу 30 календарних днів від дати поставки продукції. Умови поставки: 30 календарних днів від дати Специфікації (а.с.18).

У Специфікації №12 від 15.03.2018 сторони передбачили умови оплати: відтермінування платежу 30 календарних днів від дати поставки продукції. Умови поставки: 5 календарних днів від дати Специфікації (а.с.19).

При цьому, у Специфікації №6 (додаток №6 до договору №54 від 21.02.2017) сторонами не узгоджувалось питання щодо відтермінування платежу на 30 календарних днів від дати поставки продукції.

Відповідно до пункту 1.1. договору №304/ДК від 14.06.2017, постачальник зобов`язується передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, надалі - "Продукція", на умовах та в строки, передбачені Договором.

Пунктом 1.3 договору №304/ДК сторони погодили, що продукція, яка поставляється постачальником, придбавається та використовується покупцем відповідно до умов Державного Контракту на виконання робіт за державним оборонним замовленням №342/3/5/16/99 від 27.12.2016, укладеному з Міністерством оборони України для капітального ремонту військової техніки (надалі Контракту).

Згідно пункту 2.1 договору №304/ДК, кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору.

Якість продукції, що є предметом Договору перевіряється фахівцями Управління якості Покупця, який надає відповідний Акт вхідного контролю, на кожну окрему партію Продукції (пункт 2.4 договору №304/ДК).

Відповідно до пункту 3.1 договору №304/ДК, поставка продукції здійснюється силами та за рахунок постачальника, можливо через перевізника на склад в місці знаходження покупця або на інших умовах, обговорених сторонами в термін вказаний у відповідній специфікації. Моментом поставки продукції передачі її покупцю є дата підписання сторонами накладної-вимоги.

Згідно з пунктом 4.1 договору №304/ДК, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній Специфікації і включає всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов`язані з поставкою Продукції.

Пунктом 5.2 договору №304/ДК сторони погодили, що оплата за поставлену Продукцію здійснюється на умовах, вказаних у специфікаціях. Датою оплати Продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку Покупця.

За порушення умов договору винна Сторона в повному обсязі відшкодовує збитки нанесені іншій стороні своїми діями або бездіяльністю в порядку передбаченому законодавством України (пункт 7.8 договору №304/ДК).

Відповідно до пункту 10.5 договору №304/ДК даний Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2017 року. Закінчення строку дії Договору не звільняє Сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним Договором.

До договору №304/ДК від 14.06.2017 сторонами 27.12.2017 було підписано додаткову угоду №1, згідно якої сторони дійшли згоди та прийняли рішення про внесення змін в пункти Договору, а саме домовились пункт 10.5 Договору викласти в новій редакції: даний Договір набирає чинності з дати підписання і діє до 30 березня 2018 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами договірних зобов`язань. Закінчення строку дії Договору не звільняє Сторони від виконання умов Договору (зобов`язань) та відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних), які виникли під час дії Договору.

До договору №304/ДК від 14.06.2017, сторонами було підписано Специфікацію №3, відповідно до якої сторони погодили умови оплати: 10 банківських днів після проходження вхідного контролю (а.с.20).

Договори та Специфікації підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Позивачем на виконання умов договору №54 від 21.02.2017 було поставлено відповідачу продукцію, на загальну суму 1924865,44грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: №91 від 04.10.2017 на суму 408000,00грн, №4 від 12.02.2018 на суму 1174721,44грн та №5 від 15.03.2018 на суму 342144,00грн (а.с.21-23).

На виконання умов договору №304/ДК від 14.06.2017 позивачем було поставлено продукцію на суму 772200,00грн, що підтверджується видатковою накладною №150 від 29.12.2017 (а.с.24).

Загальна сума поставленого позивачем відповідачу товару за договорами №54 та №304/ДК становить 2697065,44грн.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності із ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як уже зазначалось, в договорі №54 (п.5.2) сторони погодили, що оплата за поставлену Продукцію здійснюється на умовах по факту постачання продукції або передоплата. Датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку покупця. За умовами п.5.3 договору №54 сторони домовились, за узгодженням сторін можливі інші форми оплати, що не суперечать чинному законодавству.

В Специфікації №6 (видаткова накладна №91 від 04.10.2017) інші умови щодо строків оплати ніж ті, які сторони узгодили в п.5.2 договору, сторонами не погоджувались, тобто оплата за поставлену продукцію по видатковій накладній №91 від 04.10.17р повинна була здійснена на умовах по факту постачання продукції.

В Специфікаціях №11 від 02.02.2018 (видаткова накладна №4 від 12.02.2018) та №12 від 15.03.2018 (видаткова накладна №5 від 15.03.2018) сторони погодили умови оплати - відтермінування платежу 30 календарних днів від дати поставки продукції. Даний факт підтвердили сторони в судових засіданнях.

В Специфікації №3 (договір №304/ДК) сторони домовились про умови оплати: 10 банківських днів після проходження вхідного контролю.

Так, відповідачем було складено Акт №1620 вхідного контролю від 11.01.2018 (видаткова накладна №150 від 29.12.2017) у якому зазначено, що майно придатне до подальшого використання за призначенням (а.с.98).

Таким чином, згідно погоджених сторонами строків проведення розрахунків та умов договору, за отриману продукцію відповідач зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок:

- за видатковою накладною №91 від 04.10.2017 на суму 408000,00грн - в строк до 04.10.2017;

- за видатковою накладною №4 від 12.02.2018 на суму 1174721,44грн - в строк до 14.03.2018;

- за видатковою накладною №5 від 15.03.2018 на суму 342144,00грн - в строк до 14.04.2018;

- за видатковою накладною №150 від 29.12.2017 на суму 772200,00грн - в строк до 25.01.2018 (10 банківських днів після проходження вхідного контрою).

Проте, у зазначені строки відповідачем оплата у повному обсязі проведена не була. Так, з наданих позивачем документів вбачається, що відповідачем частково було проведено оплату за отриману продукцію на загальну суму 1100000,00грн:

- за видатковою накладною №4 від 12.02.2018 на загальну суму 900000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням №1347 від 12.03.2018 на суму 700000,00грн та платіжним дорученням №1677 від 15.03.2018 на суму 200000,00грн (а.с.25-26);

- за видатковою накладною №5 від 15.03.2018 на суму 200000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням №1204 від 23.03.2019 (проведено банком 25.03.2019) (а.с.96).

Позивачем направлялась на адресу відповідача претензія-вимога №1 від 06.08.2018 про погашення заборгованості та лист вимога від 27.08.2018 про надання відповіді на претензію-вимогу №1 від 06.08.2018 (а.с.27, докази надіслання а.с.29). Вказані листи залишились без відповіді та задоволення.

На час розгляду справи, відповідач зобов`язання щодо проведення у розрахунків з позивачем за отриману продукцію у встановлений строк не виконав, у зв`язку з чим у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 1597065,44грн.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Нормою ст.525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1597065,44грн основного боргу є правомірними, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 530981,70грн пені, 72220,14грн 3% річних та 225608,00грн інфляційних втрат.

Розглядаючи питання про правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, господарський суд враховує таке.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 7.2 договору №54 сторони погоди, що у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати продукції, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день не виконання зобов`язань.

Згідно з ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У даному випадку, договір поставки №54 від 21.02.2017 не передбачає іншого періоду нарахування пені, ніж визначено ч.6 ст.232 ГК України.

Судом встановлено, що при нарахування пені за прострочку оплати продукції за договором №54, позивач не врахував обмеження визначені ч.6 ст.232 ГК України.

Згідно з розрахунком (а.с.84-86) позивач нараховував пеню, інфляційні та 3% річні на заборгованість по накладній №91 від 04.10.2017 починаючи з 04.11.2017, тобто після 30 календарних днів по факту поставки продукції. Водночас, як встановлено судом, прострочення оплати за продукцію по вказаній накладній настає з 05.10.2017.

Відповідно до ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд розглядає позовні вимоги та перевіряє їх правомірність нарахування в межах визначених та заявлених позивачем.

Таким чином, з огляду на наведене та погоджені в договорі №54 від 21.02.2017 та специфікаціях №11, №12 умови оплати, прострочка оплати продукції починається:

- за продукцію, поставлену за видатковою накладною №91 від 04.10.2017 на суму 408000,00грн з 05.10.2017 (датою початку нарахування штрафних санкцій позивач визначив 04.11.2017 (а.с.84-86));

- за продукцію, поставлену за видатковою накладною №4 від 12.02.2018 на суму 274721,44грн з 15.03.2018 (датою початку нарахування штрафних санкцій позивач визначив 16.03.2018 (а.с.86-87);

- за продукцію, поставлену за видатковою накладною №5 від 15.03.2018 на суму 342144,00грн з 15.04.2018.

Судом встановлено, що непогашеною є заборгованість відповідача перед позивачем за видатковою накладною №4 від 12.02.2018 в сумі 274721,44грн. Однак позивач нарахуває пеню, 3% річних та інфляційні на меншу суму, а саме 274721,00грн, що є його правом, а тому суд перевіряє обґрунтованість заявлених позивачем вимог при нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних виходячи з суми яка визначена позивачем - 274721,00грн.

Відповідно, зважаючи на викладене, погоджені в п.7.2 договору №54 та специфікаціях №11, №12 умови, а також вимоги ч.6 ст.232 ГК України, суд встановив, що правомірним є нарахування пені в загальній сумі 159352,44грн, а саме:

- за видатковою накладною №91 від 04.10.2017: на суму боргу 408000,00грн за період з 04.11.2017 по 05.04.2018, сума пені становить 51810,41грн;

- за видатковою накладною №4 від 12.02.2018: на суму боргу 274721,00грн (саме на таку суму позивач нараховує пеню, а.с.86) за період з 16.03.2018 по 15.09.2018, сума пені становить 47643,40грн;

- за видатковою накладною №5 від 15.03.2018: на суму боргу 342144,00грн за період з 15.04.2018 по 15.10.2018, сума пені становить 59898,63грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 307325,10грн (466677,54грн - 159352,44грн) за договором №54 від 21.02.2017 є безпідставними.

Щодо заявленої вимоги про стягнення пені за договором №304/ДК від 14.06.2017 у розмірі 64304,16грн суд зазначає, що підставою для нарахування пені за прострочення оплати продукції за накладною №150 від 29.12.2017, позивач зазначив пункт 7.8 договору №304/ДК від 14.06.2017.

Пунктом 7.8 договору №304/ДК від 14.06.2017 сторони погодили, що за порушення умов Договору винна сторона в повному обсязі відшкодовує збитки нанесені іншій стороні своїми діями або законодавством України.

Відповідно до ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст.623 Цивільного кодексу України.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов`язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Частиною 1 статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Враховуючи, що умовами договору №304/ДК від 14.06.2017 сторони не погоджували сплату пені за прострочку порушення грошового зобов`язання, а заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума - 64304,16грн визначена саме як пеня, тобто не є збитками, вимога позивача про стягнення пені в розмірі 64304,16грн є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до зазначеної норми, позивачем було нараховано до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 225608,00грн, а також 3% річних в сумі 72220,14грн (розрахунок, а.с. 84-89).

Перевіривши здійснені позивачем нарахування 3% річних та інфляційних, з огляду на встановлені вище строки прострочення виконання зобов`язання окремо по кожній накладній та з урахуванням визначених позивачем періодів та сум на які здійснено таке нарахування, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування 3% річних в загальній сумі 72092,72грн, на заборгованість:

- за видатковою накладною №91 від 04.10.2017: на суму боргу 408000,00грн у період з 04.11.2017 по 10.06.2019 - у розмірі 19550,00грн (обґрунтованою є сума 19584,00грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

- за видатковою накладною №4 від 12.02.2018: на суму боргу 274721,00грн у період з 16.03.2018 по 10.06.2019 - у розмірі 10183,00грн (обґрунтованою є сума 10206,07грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

- за видатковою накладною №5 від 15.03.2018:

1) сума боргу 342144,00грн у період 15.04.2018 по 25.03.2019 - у розмірі 9674,00грн (обґрунтованою є сума 9701,89грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

2) сума боргу 142144,00грн у період 26.03.2019 по 10.06.2019 - у розмірі 888,00грн (обґрунтованою є сума 899,60грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

- за видатковою накладною №150 від 29.12.2017 (договір №304/ДК від 14.06.2017): сума боргу 772200,00грн у період 26.01.2018 по 10.06.2019 - у розмірі 31797,72грн.

Отже, правомірними та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 72092,72грн (19550,00грн +10183,00грн+9674,00грн +888,00грн+31797,72грн). В частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 127,42грн (72220,14грн - 72092,72грн = 127,42грн) вимоги позивача є безпідставними, а тому у їх задоволенні суд відмовляє.

Здійснивши перевірку проведених позивачем нарахувань інфляційних втрат, з урахуванням вищевикладеного, суд встановив, що правомірними є нарахування інфляційних втрат в сумі 220024,47грн, на заборгованість:

- за видатковою накладною №91 від 04.10.2017: сума боргу 408000,00грн, у період з 04.11.2017 по 10.06.2019 - у розмірі 66504,00грн (обґрунтованою є сума 67459,93грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

- за видатковою накладною №4 від 12.02.2018: сума боргу 274721,00грн (на дану суму нараховано інфляційні) у період з 16.03.2018 по 10.06.2019 - у розмірі 28076,00грн (обґрунтованою є сума 28685,38грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

- за видатковою накладною №5 від 15.03.2018: сума боргу 342144,00грн у період 15.04.2018 по 25.03.2019 - у розмірі 29383,47грн;

- за видатковою накладною №150 від 29.12.2017 (договір №304/ДК від 14.06.2017): сума боргу 772200,00грн у період 26.01.2018 по 10.06.2019 - у розмірі 96061,00грн (обґрунтованою є сума 97771,39грн, однак заявлено позивачем до стягнення меншу суму, що є його правом);

Отже, правомірними та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 220024,47грн (66504,00грн+28076,00грн+29383,47грн+96061,00грн). В частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 5583,53грн (225608,00грн - 220024,47грн = 5583,53грн) вимоги позивача є безпідставними, а тому у їх задоволенні суд відмовляє.

Водночас, зважаючи на заявлене відповідачем усне клопотання про зменшення розміру пені, суд враховує таке.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Так, в обґрунтування заявленого усного клопотання представник відповідача зазначила таке:

- ДП "Житомирський бронетанковий завод" є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України, головним завданням якого є виготовлення військових транспортних засобів, здійснення ремонту, модернізації бронетанкової техніки і майна, автомобільної техніки та ін;

- фінансовий стан відповідача залежить від специфіки роботи ДП "Житомирський бронетанковий завод", оскільки розрахунки за поставлену постачальниками продукцію, у тому числі із позивачем можуть бути проведені лише після повного проведення ремонту військової техніки, прийняття її після випробувань військовим представництвом Міністерства оборони України, перевірки розрахунково-калькуляційних матеріалів щодо понесених підприємством витрат на ремонт одиниці техніки;

- отримання та надходження коштів по основному виду діяльності відповідача, залежить від наявності погодження та впливає на момент отримання коштів, у зв`язку з чим мають місце порушення строків розрахунків із позивачем, що допущені не з вини підприємства;

- розрахунки відповідача з позивачем за договором №304/ДК від 14.06.2017 здійснювались за рахунок залучених кредитних коштів, отриманих від ПАТ "Державний Ощадний банк України";

- позивачем не подано суду доказів, що підтверджують розмір збитків завданих позивачу неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань, зокрема, наявність обставин, що мають істотне значення, що підтверджують навмисний характер невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, а також не подано доказів понесення позивачем збитків.

Вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання, суд зазначає, що майновий стан суб`єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов`язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (частина 1 статі 145 Господарського кодексу України).

Судом враховується, що доказами матеріального становища можуть бути фінансова звітність, в тому числі Форма 1 "Баланс"; співвідношення загального обсягу кредиторської та дебіторської заборгованості звіт про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованість (форма №1-Б); наявність або відсутність грошових коштів на розрахункових рахунках підприємства Форма 2 "Звіт про рух грошових коштів"; наявність або відсутність основних та оборотних засобів та їх вартість; розмір та вартість інших матеріальних активів підприємства.

Разом з тим, в обґрунтування заявленого клопотання, представником відповідача не надано будь-яких підтверджуючих доказів, які б свідчили про скрутне матеріальне становище відповідача.

До того ж, ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності. Тобто, скрутний фінансовий стан не є підставою для невиконання зобов`язань за договором та для звільнення від відповідальності за таке невиконання.

Крім цього, поставка продукції позивачем відповідачу здійснювалась на підставі договору №304/ДК (державного контракту) від 14.06.2017 лише за видатковою накладною №150 від 29.12.2017 (нарахування пені за яким судом визнано необґрунтованим), за іншими видатковими накладними: №91 від 04.10.2017, №4 від 12.02.2018 та №5 від 15.03.2018 поставка здійснювалась на підставі договору №54 від 21.02.2017, який не є державним контрактом.

Наведені представником відповідача обставини про те, що підприємство відповідача є стратегічним підприємством, яке приймає участь у посиленні обороноздатності України, не є виключною обставиною, що дає підстави можливість суду зменшувати розмір неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Відповідачем не подано доказів на підтвердження доводів про отримання кредитних коштів для проведення розрахунків з позивачем за укладеними договорами.

До того ж будь-яких доказів того, що на підприємстві відповідача існують виключні обставини, які давали б підстави для зменшення розміру пені, до матеріалів справи не подано.

Водночас, суд враховує приписи ст. 6 та ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача про зменшення розміру пені є необґрунтованим, оскільки не підтверджено належними доказами, тому суд відмовляє у його задоволенні.

Як визначає ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1597065,44грн основного боргу, 159352,44грн пені, 72092,72грн 3% річних, 220024,47грн інфляційних втрат є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні позову в частині стягнення 371629,26грн пені, 127,42грн 3% річних та 5583,53грн інфляційних втрат суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт.Новогуйвинське, вул.Дружби Народів, буд.1; ідентифікаційний код 07620094)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (01042, м.Київ, вул.Академіка Філатова, буд.10-А, офіс 3/35; ідентифікаційний код 39835831):

- 1 597 065,44грн основного боргу,

- 159 352,44грн пені,

- 72 092,72 грн 3% річних,

- 220 024,47грн інфляційних втрат,

- 30 728,03грн витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 14.08.19

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - в справу,

2,3 - сторонам (рек. з пов.).