РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2019Справа № 910/9665/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О. за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: 21647378)

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: 30192071)

2. Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» (49101, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, проспект Пушкіна, буд. 15; ідентифікаційний код: 20280450)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді Карбон» (01133, м. Київ, проспект Лабораторний, буд. 1; ідентифікаційний код: 21649555)

про стягнення 1151511,83 грн.

за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» (49101, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, проспект Пушкіна, буд. 15; ідентифікаційний код: 20280450)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: 21647378)

про визнання добросовісним набувачем

Представники сторін:

від позивача: Твердохлєбов Є.Г., Симон О.Ю.

від відповідача -1: Утіралова А.М.

від відповідача -2: Логвиненко Є.В.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 1151511,83 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає, що в результаті неправомірного володіння та користування відповідачем-1 та відповідачем-2 нежилими приміщеннями (а саме: користування відповідачем-2 нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 в період з 12.09.2012 до 30.11.2012 (79 днів); користування відповідачем-1 нежилими приміщеннями 109 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, в період з 30.03.2012 до 30.11.2012 (245 днів) позивачу були завдані збитки.

За таких обставин, позивач на підставі статей 391 та 1214 Цивільного кодексу України звернувся до суду з вимогами до відповідача-1 та відповідача-2 про відшкодування доходу, який останні могли отримати, а саме: з Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" в розмірі 116611,83 грн. як з безпідставно набутого майна за період з 30.03.2012 до 30.11.2012, та з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" в розмірі 1034900,00 грн. як з безпідставно набутого майна в розмірі за період з 12.09.2012 до 30.11.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 (суддя Чебикіна С.О.) порушено провадження у справі №910/9665/17, розгляд справи призначено на 26.07.2017.

07.08.2017 відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 вказав на необґрунтованість позовних вимог позивача.

18.09.2017 відповідачем 2 подано письмові заперечення на позовну заяву, в якому відповідач 2 вказав на необґрунтованість позовних вимог позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва залучено до участі у справі №910/9665/17 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді Карбон».

18.10.2017 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 1 116611,83 грн. збитків за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 та з відповідача 2 - 1034900,00 грн. збитків за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

30.10.2017 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» про визнання добросовісним набувачем позивача за зустрічним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, позивач за зустрічним позовом (відповідач 2 за первісним позовом) вказав на те, що він був власником спірних приміщень з 07.11.2011 на підставі Договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 07.11.2011. Однак, 03.04.2013 Господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі №5011-74/12502-2012 витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», а саме: вилучити нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», та передати вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД».

При цьому, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2013 у справі №2-3574/12 було визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 05.10.2011, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо спірних нежитлових приміщень.

Відповідно, так як позивач за зустрічним позовом придбав спірні приміщення у ОСОБА_2 за Договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 07.11.2011 як у особи, яка не мала права ними розпоряджатися, враховуючи норми ст. 388 Цивільного кодексу України, позивач за зустрічним позовом є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна (враховуючи, що він не знав та не міг знати, що придбає майно в особи, яка не мала права його відчужувати).

Враховуючи викладені обставини, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» добросовісним набувачем нерухомого майна: нежилих приміщень загальною площею 3000 кв.м., які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 за Договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 07.11.2011, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал».

Ухвалою Господарського суду міста Києва прийнято зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» про визнання добросовісним набувачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 призначено у справі №910/9665/17 судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; на вирішення експертів поставлено питання: - визначити вартість 1 кв.м. приміщень площею 109,00 кв.м. в 3 та 4 секціях будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити розмір звичайного доходу, який можливо отримати від володіння нерухомими майном площею 109,00 кв.м. у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 за період з 30.03.2012 по 30.11.2012; визначити розмір витрат на утримання нерухомого майна площею 109,00 кв.м. у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 за період з 30.03.2012 по 30.11.2012; зупинено провадження у справі до закінчення проведення експертизи.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.12.2017 у справі №910/9665/17 скасовано; справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.05.201розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 зупинено провадження у справі №910/9665/17 до завершення розгляду Верховним Судом касаційної скарги та повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 підготовче засідання у справі №910/9665/17 призначено на 06.08.2018.

06.08.2018 позивачем подано заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 1 116611,83 грн. збитків за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 та з відповідача 2 - 1034900,00 грн. збитків за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

У підготовчому засіданні 10.09.2018 судом було прийнято вказану заяву позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2018 постановлено проводити процедуру врегулювання спору у справі №910/9665/17 за участю судді; зупинено провадження у справі №910/9665/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2018 припинено врегулювання спору за участю судді; поновлено провадження у справі №910/9665/17; передано справу на розгляд іншому судді.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу справи №910/9665/17 визначено суддю Баранова Д.О. для її подальшого розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2018 суддею Барановим Д.О. прийнято до провадження справу №910/9665/17; підготовче засідання призначено на 19.12.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2018 оголошено перерву до 23.01.2019.

04.01.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 (позивача за первісним позовом) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 вказав на те, що він в силу рішення суду (ухвали про забезпечення позову, якою було заборонено розпоряджатися спірним майном, та яка була чинна у період з 16.01.2012 по 07.12.2012) не міг передати спірні приміщення іншим особам.

Відповідач 2 зауважив, що відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення унеможливлює задоволення позову про стягнення збитків.

При цьому, відповідач 2 вказав на те, що він є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на момент його придбання не знав і не міг знати, що придбає майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

22.01.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 23.01.2019 судом було оголошено перерву до 06.02.2019.

У підготовчому засіданні 06.02.2019 судом було оголошено перерву до 20.02.2019; витребувано у Господарському суді міста Києва матеріали справи №5011-74/12502-2012.

19.02.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач за зустрічним позовом зазначив, що позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано, які саме його права та інтереси порушено. Крім того, відповідач за зустрічним позовом послався на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких добросовісність набувача це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доку званню за позовом про витребування майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2019 відкладено підготовче засідання на 13.03.2019.

26.02.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 (за первісним позовом) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 зазначив, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання, а наявність теоретичного обгрунтування можливості отриманні доходу ще не є підставою для його стягнення. При цьому відповідач 1 вказав на те, що ні рішенням суду, ні будь-яким іншим документом не встановлено, яке відношення має відповідач 1 до витребування 147 кв.м. з Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон», не визначено кількість квадратних метрів нежитлового приміщення, які начебто незаконно утримував відповідач 1 та яке відношення має відповідач 1 до вказаних нежитлових приміщень.

04.03.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

07.03.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

13.03.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 13.03.2019 судом було оголошено перерву до 27.03.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Баранова Д.О. у відпустці судове засідання, призначене на 27.03.2019, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 08.04.2019 розгляд справи №910/9665/17 призначено на 24.04.2019.

24.04.2019 відповідачем 2 подано заяву про застосування позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 закрито підготовче провадження у справі №910/9665/17, справу призначено до судового розгляду по суті на 29.05.2019.

29.05.2019 позивачем за зустрічним позовом подані пояснення щодо строків позовної давності, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.05.2019 судом було оголошено перерву до 14.06.2019.

У судовому засіданні 14.06.2019 судом було оголошено перерву до 21.06.2019.

У судовому засіданні 21.06.2019 судом було оголошено перерву до 17.07.2019.

17.07.2019 позивачем за первісним позовом подані письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.07.2019 судом було оголошено перерву до 26.07.2019.

У судовому засіданні 26.07.2019 представники позивача підтримали позовні вимоги за первісним позовом та просили суд про їх задоволення, та заперечили щодо задоволення зустрічного позову.

Представники відповідача 1, 2 заперечили щодо задоволення первісного позову, просили суд відмовити у його задоволенні. Натомість, просили суд задовольнити зустрічний позов.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про місце дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 26.07.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1,2, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.05.1994 між Фондом державного майна України та Товариством покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України був укладений Договір купівлі-продажу державного майна - цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, на земельній ділянці 0,25 га (посвідчений державним нотаріусом сімнадцятої державної нотаріальної контори Гарбузовим В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2с825).

Відповідно до протоколу №4 від 07.07.1994 зборів товариства покупців Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, 07.07.1994 були прийняті рішення про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд», обрання головою зборів товариства ОСОБА_3 , а генеральним директором - ОСОБА_5 .

Згідно з актом прийому-передачі майна цілісного майнового комплексу від 13.07.1994, складеного та підписаного між Фондом державного майна України та Товариством покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України за визначеною вище адресою було передано від Фонду державного майна України до Товариства покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України.

У відповідності до свідоцтва про власність від 13.07.1994, реєстраційний номер П-321, виданого Фондом державного майна України, Товариство покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України стало власником цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, що знаходиться за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, буд.1.

02.09.1994 між Інститутом бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України в особі ректора ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» в особі генерального директора ОСОБА_5 було складено акт прийому-передачі будівлі, згідно з яким Інститут бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» прийняло приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 7240 кв.м.

Таким чином, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» виникло право власності на цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, а саме - на приміщення загальною площею 7240 кв.м. по АДРЕСА_1.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2011 у справі №61/23, яке набрало законної сили.

В жовтні 1994 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд», Українсько-Італійським спільним підприємством «Денді» та Українсько-Італійським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Венето» був підписаний установчий договір про створення та діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон».

Відповідно до п.13 установчого договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» внесло в якості внеску до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» нежиле приміщення загальною площею 3000 кв.м., що складається з 3-ї й 4-ї секцій споруди в будинку АДРЕСА_1

14.07.1995 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого нежитлове приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. по АДРЕСА_1 було передане від Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон».

27.08.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» укладено Договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Денді-Карбон» зобов`язується передати у власність ТОВ «Констеб ЛТД» нежилі приміщення загальною площею 3000,00 кв. м., які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а ТОВ «Констеб ЛТД» зобов`язується прийняти приміщення і сплатити за них обговорену грошову суму відповідно до умов, визначених цим договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2007 у справі № 18/492-40/110-61/20 визнано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов Договору купівлі-продажу від 27 серпня 2005 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД`та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон»; визнано дійсним Договір купівлі продажу від 27 серпня 2005 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон»; стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» .

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2007 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі № 18/492-40/110 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» задоволено повністю: визнано дійсним Договір купівлі продажу від 27 серпня 2005 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон»; визнано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов Договору купівлі-продажу від 27 серпня 2005 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД`та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2010 у справі № 18/492-40/110 рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі № 18/492-40 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 у справі № 18/492-40/110 постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2010 у справі № 18/492-40/110 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі № 18/492-40/110 скасовано, справу № 18/492-40/110 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, яка в свою чергу залишена без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 11.07.2012 у справі № 18/492-40/110-61/20, в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» відмовлено повністю; позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» задоволено повністю; переведено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД»; визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1.

28.08.2014 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, відповідно до якої заявник просив за результатами перегляду скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 18/492-40/110-61/20 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 задоволено; рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 скасовано; у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» відмовлено повністю; у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 18/492-40/110-61/20 скасовано.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 09.06.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 у справі № 18/492-40/110-61/20 залишено без змін.

Цим же рішенням встановлено факт права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» на приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543 зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в секції 3 та 4, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» на користь позивача 1070334,79 грн. збитків.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.07.2008 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2010 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін, а заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 за нововиявленими обставинами - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2010 ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2010 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін, а заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 за нововиявленими обставинами - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2012 ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 скасовано, постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543 залишено без змін.

20.02.2012 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543, яке набрало законної сили 07.02.2012, було видано відповідні накази.

Зокрема, наказом Господарського суду міста Києва від 20.02.2012 у справі №31/543 зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» 147 кв. м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв. м., приміщення біля сходів загальною площею 28 кв. м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Цим же рішенням встановлено факт права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» на 147 кв.м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 м2, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв. м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

У позовній заяві позивач вказав на те, що фактично станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду вказаними приміщеннями (а саме площею 109 кв.м.) володіє, здає в оренду та отримує дохід Товариство з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд».

27.08.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» укладено договір купівлі-продажу, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» зобов`язується передати у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» нежилі приміщення загальною площею 3000 кв.м, які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» зобов`язується прийняти приміщення і сплатити за них обговорену грошову суму відповідно до умов, визначених цим договором.

01.02.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» в особі директора ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» в особі директора ОСОБА_7 було підписано додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди про розірвання з 01.02.2011 договору купівлі-продажу від 27.08.2005.

25.02.2011 між Акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» був укладений кредитний договір №005-2011, відповідно до змісту п.1 якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 700000 грн. строком погашення 24.02.2012р. та сплатою процентів з розрахунку 21% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти на умовах цього договору.

25.02.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал»(іпотекодержатель) укладений іпотечний договір №005-2011-1-1, який 25.02.2011 був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований у реєстрі за реєстровим номером 3128.

За умовами іпотечного договору іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання першим зобов`язань за кредитним договором №005-2011 від 25.02.2011 нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2009 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, право власності за якими зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав №29103589 від 23.02.2011р., реєстраційний номер 32978377, номер запису 230-П в книзі 2п-205.

10.06.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» в особі генерального директора ОСОБА_6 (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал`в особі заступника голови правління Ананьєвої Н.В. (іпотекодержатель) підписано Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 10.06.2011р. за реєстровим номером 8426.

За вказаним договором іпотекодавець прийняв на себе зобов`язання передати, а іпотекодержатель -прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених договором, належні іпотекодавцю на праві приватної власності нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , обладнані необхідними комунікаціями, зокрема, електропостачання, водопостачання, каналізація, центральне опалювання.

Пунктом 1.1.3 договору від 10.06.2011 передбачено, що об`єкт нерухомості передається у власність іпотекодержателю в рахунок виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором №005-2011 від 25.02.2011р.

Між відповідачем 2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 29.08.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 10606, відповідно до якого відповідач-2 продав спірні нежитлові приміщення.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу від 05.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 11254, відповідно до якого ОСОБА_1 продав спірні нежитлові приміщення.

Між ОСОБА_2 та відповідачем 2 укладено кредитний договір від 05.10.2011 № 128-2011, відповідно до якого відповідач 2 надав ОСОБА_2 кредит в сумі 1530000,00 зі строком повернення до 04.10.2026.

Між ОСОБА_2 та відповідачем 2 укладено іпотечний договір від 05.10.2011 № 128-2011-1-1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 11256, відповідно до якого ОСОБА_2 передав відповідачу 2 спірні нежитлові приміщення в іпотеку.

Між ОСОБА_2 та відповідачем 2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 12152 відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність відповідача-2 спірні приміщення вартістю 65.874.791,00 грн. в рахунок виконання вимог за кредитним договором.

Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем 2 зареєстроване право власності на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору від 07.11.2011 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 12152.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі №5011-62/1814-2012 визнано недійсною додаткову угоду від 01.02.2011 про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 27.08.2005, яка укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон`та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД»; визнано недійсним іпотечний договір №005-2011-1-1 від 25.02.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал`та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 25.02.2011 за реєстровим номером 3128; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. 10.06.2011 за реєстровим номером 8426.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2012, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2012, рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі №5011-62/1814-2012 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», а саме: вилучино нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2013 рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 23.05.2013, видано наказ, яким наказано витребувати нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал", а саме: вилучити нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , у Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал", та передати вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД".

У позовній заяві позивач вказав на те, що не зважаючи на рішення суду у справі № 18/492-40/110-61/20, яким визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1 (набрало законної сили 08.11.2011) вказаними приміщеннями фактично користується Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал», та вказане майно є безпідставно набутим.

Таким чином, в результаті неправомірного володіння та користування відповідачем-1 та відповідачем-2 нежилими приміщеннями, а саме: користування відповідачем-2 нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 в період з 12.09.2012 до 30.11.2012 (79 днів); користування відповідачем-1 нежилими приміщеннями 109 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, в період з 30.03.2012 до 30.11.2012 (245 днів), позивач на підставі статей 391 та 1214 Цивільного кодексу України звернувся до суду з вимогами до відповідача-1 та відповідача-2 про відшкодування доходу, який останні могли отримати, а саме: з Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД" в розмірі 116611,83 грн. як з безпідставно набутого майна за період з 30.03.2012 до 30.11.2012, та з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Земельний капітал" в розмірі 1034900,00 грн. як з безпідставно набутого майна в розмірі за період з 12.09.2012 до 30.11.2012.

При цьому, у позовній заяві позивач посилався як на підстави позову на норми ст. 1214 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

За таких обставин, позивач у позовній заяві наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м. за один місяць становить 131,00 грн.; вартість оренди 1 кв.м. за 1 день становить 4,37 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем - 109,00 кв.м., площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем 2 - 3000,00 кв.м.; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м. - 13100,00 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м. - 475,97 грн; що за період з 12.09.2012 по 30.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м.) становить 1034900,00 грн., за період з 30.03.2012 по 30.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м.) становить 116611,83 грн.

Відповідно, у прохальній частині позовної заяви позивач за первісним позовом просив суд: 1) стягнути з відповідача 1 відшкодування доходів, які воно (тобто, відповідач 1) могло одержати від 109 кв.м. нежитлових приміщень у будівлі з адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 116611,83 грн.; 2) стягнути з відповідача 2 відшкодування доходів, які воно (тобто, відповідач 2) могло одержати від 3000 кв.м. частини нежитлових приміщень у будівлі з адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 1034900,00 грн.

18.10.2017 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 116611,83 грн. збитків за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 та з відповідача 2 - 1034900,00 грн. збитків за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

Так як у вказаній заяві позивачем за первісним позовом не змінено кількісні показники грошових сум, заявлених до стягнення з відповідачів, підстави розглядати вказану заяву як заяву про зменшення (збільшення) позовних вимог у суду відсутні.

06.08.2018 позивачем подано заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача 1 116611,83 грн. збитків за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 та з відповідача 2 - 1034900,00 грн. збитків за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

У підготовчому засіданні 10.09.2018 судом було прийнято вказану заяву позивача.

У вказаній заяві про зміну підстав позову позивач за первісним позовом, посилаючись на норми ст.ст. 22, 400, 1166 Цивільного кодексу України, вказав на те, що починаючи з 19.07.2012 Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» та з 07.02.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» неправомірними діями почали завдавати шкоди у вигляді збитків, зокрема у вигляді неотримання доходів, які б Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» могло отримати за звичайних обставин. Завдання шкоди полягало в незаконному утриманні нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в 3 та 4 секціях будівлі 1 по АДРЕСА_1 та перешкоджанні позивачу за первісним позовом в реєстрації прав, володінні, користуванні та розпорядженні.

Позивач за первісним позовом зазначив, що він здійснює господарську діяльність з здачі в оренду приміщень в будинку АДРЕСА_1 . Так, згідно з Договором оренди №16/12 від 01.10.2012 ним було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м. та орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м., що за 1 кв.м. становить 233,33 грн.

За таких обставин, позивач у позовній заяві зі зміненими підставами позову, яка прийнята судом, наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м. за один місяць становить 155,32 грн.; вартість оренди 1 кв.м. за 1 день становить 5,18 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем - 109,00 кв.м., площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем 2 - 3000,00 кв.м.; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м. - 15531,91 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м. - 564,33 грн; що за період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м.) становить 1034900,00 грн., за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м.) становить 125513,50 грн.

Відповідно, у заяві про зміну підстав позову позивач просить суд: 1) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» відшкодування збитків Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які воно (тобто, позивач) могло реально одержати від 109 кв.м. нежитлових приміщень у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 116611,83 грн. за період з 30.03.2012 по 07.11.2012; 2) стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» відшкодування збитків Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які воно (тобто, позивач) могло реально одержати від 3000 кв.м. нежитлових приміщень у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 1034900,00 грн. за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

При цьому з огляду на вимоги статті 11 ГПК України господарський суд при прийнятті судового рішення повинен керуватися (та відповідно зазначити у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №911/1867/17, на яку посилається позивач за первісним позовом у «вступному слові» (подані до суду 29.05.2019, 14.06.2019 та 17.07.2019).

Одночасно процесуальним законодавством визначаються вимоги, якими повинен керуватися суд, вирішуючи спір по суті та приймаючи у зв`язку з цим відповідне судове рішення.

Зокрема, у ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовними вимогами є предмет та підстави позову.

Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу; предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

У постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №509/667/15-ц зазначено, що підстава позову - це обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, в тому числі, правові підстави позову.

Як встановлено судом, звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позовній заяві обґрунтовував свої вимоги положеннями статті 1214 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Водночас, реалізуючи своє право змінити матеріально-правові підстави позову, 06.08.2018 позивачем подано заяву про зміну підстав позову.

У вказаній заяві про зміну підстав позову позивач за первісним позовом, посилаючись на норми ст.ст. 22, 400, 1166 Цивільного кодексу України, вказав на те, що починаючи з 19.07.2012 Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» та з 07.02.2012 Товариство з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» неправомірними діями почали завдавати шкоди у вигляді збитків, зокрема у вигляді неотримання доходів, які б Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» могло отримати за звичайних обставин. Завдання шкоди полягало в незаконному утриманні нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в 3 та 4 секціях будівлі 1 по АДРЕСА_1 та перешкоджанні позивачу за первісним позовом в реєстрації прав, володінні, користуванні та розпорядженні.

Таким чином, оскільки позивачем було змінено підстави позову, беручи до уваги норми ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд справи в межах визначених позивачем матеріально-правових підстав позову.

При цьому, з огляду на подані позивачем за первісним позовом заяви 29.05.2019, 14.06.2019 та 17.07.2019, в яких позивач надає на розсуд суду застосувати до спірних правовідносин або норми ст 22 Цивільного кодексу України, або норми ст. 1214 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що беручи до уваги норми ст. 14 Господарського процесуального кодексу України та правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №911/1867/17, суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позивачем матеріально-правових підстав позову, та при прийнятті судового рішення керується не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі, однак якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

Матеріально-правові підстави позову були визначені позивачем у позовній заяві та змінені у заяві про зміну підстав позову, яка була прийнята судом.

Таким чином, суд здійснює розгляд даної справи з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову, в якій позивач за первісним позовом, посилаючись на норми ст.ст. 22, 400, 1166 Цивільного кодексу України, просить суд: 1) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» відшкодування збитків Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які воно (тобто, позивач) могло реально одержати від 109 кв.м. нежитлових приміщень у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 116611,83 грн. за період з 30.03.2012 по 07.11.2012; 2) стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» відшкодування збитків Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які воно (тобто, позивач) могло реально одержати від 3000 кв.м. нежитлових приміщень у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 як з безпідставно набутого майна у розмірі 1034900,00 грн. за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

У суду відсутні правові підстави застосовувати до спірних правовідносин норми ст. 1214 Цивільного кодексу України, так як це змінює матеріально-правові підстави позову.

До того ж, до предмета доказування на підставі норм ст. 1214 ЦКУ входять обставини одержання або можливості одержання доходу саме особою, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави (тобто, відповідачами у даній справі), тоді як до предмета доказування на підставі норм ст. 22 ЦКУ входять обставини можливості реального одержання доходів саме особи, право якої порушене (тобто, позивачем).

Відповідно до ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 Господарського кодексу України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до п.п. 1, 3 частини 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Як встановлено судом, у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (спірний період) позивач був власником приміщення площею 3000,00 кв.м. та у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (спірний період) власником приміщення площею 109,00 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються обставинами, встановленими у судових рішеннях у справах № 18/492-40/110-61/20, № 31/543 та №5011-74/12502-2012, які набрали законної сили.

Зокрема, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, яка в свою чергу залишена без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 11.07.2012 у справі № 18/492-40/110-61/20, в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» відмовлено повністю; позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» задоволено повністю; переведено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД»; визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин у будівлі за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543, яке набрало законної сили 07.02.2012, зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді-Карбон» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» 147 кв. м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв. м., приміщення біля сходів загальною площею 28 кв. м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Цим же рішенням встановлено факт права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» на 147 кв.м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 м2, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв. м. та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», а саме: вилучино нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД».

При цьому, що стосується обставин, встановлених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 у справі №910/15865/14, що позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд») не являвся власником нежилих приміщень 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 в період, за який вимагає стягнення коштів з відповідачів, оскільки право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України); в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зареєстрував право власності на спірні приміщення відповідно до вимог ст. 182 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що спірні періоди у даній справі та справі №910/15865/14 є різними.

До того ж суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою ГПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав встановлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні слід розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 4 ст. 75 ГПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати спірні правовідносини та дійти власних висновків щодо спору із застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №910/3757/17.

З огляду на те, що суд при розгляді даної справи на підставі встановлених обставин дійшов протилежних висновків ніж ті, що встановлені судом у справі №910/15865/14, розглядаючи дану справу суд вирішує спір відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо даним судом при розгляді даної справи.

При цьому суд зазначає, що державна реєстрація нерухомого майна, на думку суду, не може мати переваги над рішенням суду про визнання права власності на майно, з огляду на приписи статті 124 Конституції України, відповідно до якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України та враховуючи положення статті 1 першого протоколу до Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" щодо права особи на мирне володіння майном, а тому доводи відповідача 1 та відповідача 2 про відсутність реєстрації за позивачем права власності на нежилі приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 147 кв.м. та 3000 кв.м. у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 у спірний період та реєстрацію цього права (на 3000 кв.м.) за відповідачем 2 судом відхиляються.

Судом встановлено, що у період 12.09.2012 по 17.11.2012 відповідач 2 (Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал») неправомірно користувався нежитловими приміщеннями площею 3000 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Факт користування відповідачем 2 вказаними приміщеннями у спірний період відповідачем 2 не заперечувався під час розгляду справи.

Водночас, 04.01.2019 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 (позивача за первісним позовом) надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 вказав на те, що він в силу рішення суду (ухвали про забезпечення позову, якою було заборонено розпоряджатися спірним майном, та яка була чинна у період з 16.01.2012 по 07.12.2012) не міг передати спірні приміщення іншим особам.

Суд вважає вказані твердження відповідача 2 необгрунтованими, оскільки судом (враховуючи подане 26.03.2019 позивачем за первісним позовом клопотання) було досліджено матеріали справи №5011-74/12502-2012 та встановлено, що 25.11.2011 між відповідачами було укладено Договір оренди нежилих приміщень, відповідно до умов якого відповідач 2 передав в оренду відповідачу 1 нежитлові приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Строк оренди встановлено 12 місяців з моменту прийняття об`єкта оренди за актом приймання-передачі (п. 4.1 договору).

Актом приймання-передачі від 01.12.2011 відповідач 2 передав відповідачу 1 в орендне користування вказані спірні приміщення.

Таким чином, спірні приміщення у спірний період були здані в оренду відповідачем 2 відповідачу 1.

Доказів повернення з оренди спірних приміщень, в тому числі до або у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 матеріали справи не містять.

Тобто, належними та допустимим доказами підтверджується, що у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (спірний період) відповідач 2 неправомірно (так як власником спірних приміщень у вказаний період був позивач, що встановлено судом вище) користувався нежитловими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та здавав в оренду вказані приміщення відповідачу 1, отримуючи за це орендну плату, розмір якої визначений умовами договору оренди.

Крім того, судом встановлено, що у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (спірний період) відповідач 1 неправомірно користувався нежитловими приміщеннями площею 109 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , та власником яких у спірний період був позивач.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи №5011-74/12502-2012 (яка була оглянута судом з огляду на подане 26.03.2019 позивачем за первісним позовом клопотання) доказами, а саме копіями договорів оренди, орендодавцем за якими виступає відповідач 1, та строк оренди в яких охоплює спірний період.

Тобто, належними та допустимим доказами підтверджується, що у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (спірний період) відповідач 1 неправомірно (так як власником спірних приміщень у вказаний період був позивач, що встановлено судом вище) користувався нежитловими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 109,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та здавав в оренду вказані приміщення іншим особам, отримуючи за це орендну плату, розмір якої визначений умовами договорів оренди.

Як встановлено судом, позивач за первісним позовом зазначив, що він здійснює господарську діяльність з здачі в оренду приміщень в будинку АДРЕСА_1 .

Так, згідно з Договором оренди №16/12 від 01.10.2012 ним було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м. та орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м., що за 1 кв.м. становить 233,33 грн.

За таких обставин, позивач у позовній заяві зі зміненими підставами позову, яка прийнята судом, наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м. за один місяць становить 155,32 грн.; вартість оренди 1 кв.м. за 1 день становить 5,18 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем - 109,00 кв.м., площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем 2 - 3000,00 кв.м.; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м. - 15531,91 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м. - 564,33 грн; що за період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м.) становить 1034900,00 грн., за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м.) становить 125513,50 грн.

Суд зазначає, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

У постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №921/377/14-г/7 зазначено, що на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Суд зазначає, що позивачем за первісним позовом не доведено суду належними та допустимим доказами розміру збитків (упущеної вигоди), а також не доведено, що за звичайних обставин позивач за первісним позовом мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу від використання ним спірних нежитлових приміщень, які належали йому на праві власності у спірний період.

Так, матеріали справи не містять доказів, що спірне майно здавалась позивачем за первісним позовом в оренду до виникнення обставин, які унеможливили його використання для цілей оренди (договорів оренди, укладених з іншими особами - орендарями; будь-яких документів, які б свідчили про намір позивача за первісним позовом здавати в оренду спірне майно, тощо).

Будь-яких доказів, що беззастережно підтверджують реальну можливість отримання позивачем за первісним позовом грошових сум у вигляді орендної плати за здачу в оренду спірних приміщень позивачем за первісним позовом суду не надано, так як Товариством з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» не доведено, що він використовував чи мав намір використовувати спірне майно для цілей оренди та отримання від здійснення такої господарської діяльності прибутку (доходу).

Договір оренди №16/12 від 01.10.2012, відповідно до якого позивачем за первісним позовом було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м. (орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м., що за 1 кв.м. становить 233,33 грн.) не може бути доказом того, що позивач за первісним позовом мав реальний намір (цілі) здавати в оренду і спірні нежитлові приміщення, а також не може бути доказом, який беззастережно підтверджує реальну можливість отримання позивачем за первісним позовом орендної плати у розмірі, розрахованої позивачем відповідно до умов Договору оренди №16/12 від 01.10.2012 та визначеної у розрахунку (відповідно до заяви про зміну підстав позову).

Так само, договори оренди та суборенди, відповідно до яких відповідачі здавали в орендне користування спірні приміщення, не можуть бути належним доказом, який підтверджує розмір орендної плати, яку б міг отримувати позивач за первісним позовом у випадку здавання в оренду вказаних приміщень.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем за первісним позовом не доведено, що ті доходи (упущена вигода), які позивач просить суд стягнути з відповідачів, були б ним реально отримані.

Таким чином, оскільки наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення, та заявлені позивачем за первісним позовом до стягнення з відповідачів доходи (упущена вигода) є абстрактними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 1151511,83 грн.

Що стосується поданої відповідачем 2 заяви про застосування позовної давності, суд зазначає, що оскільки позовна давність може бути застосована лише у випадку, коли право або охоронюваний законом інтерес позивача є порушеними, за захистом якого той звернувся до суду, а суд при розгляді даної справи дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» у зв`язку з необґрунтованістю, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи характер правовідносин, які склались між сторонами, позивач може обґрунтовувати свої позовні вимоги і нормами ст. 1214 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

В такому випадку встановленню підлягають обставини набуття (або можливого набуття) саме відповідачами доходу від майна, яке було набуте або збережене відповідачами без достатньої правової підстави.

При цьому суд зазначає, що розмір доходів, які підлягають стягненню вираховується виходячи з доведеності розміру звичайних доходів, які особа здобула за весь час володіння, як недобросовісний набувач, а від добросовісного набувача з того часу, коли він дізнався або повинен був дізнатися про неправомірність свого володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі №910/15865/14.

Що стосується зустрічного позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» про визнання добросовісним набувачем, суд зазначає наступне.

Так, 30.10.2017 до Господарського суду міста Києва від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» про визнання добросовісним набувачем позивача за зустрічним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, позивач за зустрічним позовом (відповідач 2 за первісним позовом) вказав на те, що він був власником спірних приміщень з 07.11.2011 на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011. Однак, 03.04.2013 Господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі №5011-74/12502-2012, яким витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», а саме: вилучити нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою АДРЕСА_1 , у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «Карбон ЛТД»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Констеб ЛТД».

При цьому, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2013 у справі №2-3574/12 було визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 05.10.2011, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо спірних нежитлових приміщень.

Відповідно, так як позивач за зустрічним позовом (відповідач 2 за первісним позовом) придбав спірні приміщення у ОСОБА_2 за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011 як у особи, яка не мала права ними розпоряджатися, враховуючи норми ст. 388 Цивільного кодексу України, позивач за зустрічним позовом є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна (враховуючи, що він не знав та не міг знати, що придбає майно в особи, яка не мала права його відчужувати).

Враховуючи викладені обставини, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати Акціонерне товариство «Комерційний банк «Земельний капітал» добросовісним набувачем нерухомого майна: нежилих приміщень загальною площею 3000 кв.м., які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Комерційний банк «Земельний капітал».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Суд зазначає, що в рішенні Верховного Суду України від 19 січня 2011 р. у справі № 6-13839св10 викладено правову позицію, що добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. У зв`язку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст. 338 ЦК питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК.

У постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №521/14976/15-ц викладено правову позицію про те, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Крім того, правову позицію про те, що пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, також викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №755/15989/15-ц.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За таких обставин, враховуючи заявлені позивачем за зустрічним позовом позовні вимоги про визнання його добросовісним набувачем та беручи до уваги правові позиції, викладені в рішенні Верховного Суду України від 19 січня 2011 р. у справі № 6-13839св10, постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №521/14976/15-ц та постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №755/15989/15-ц, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, тобто таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного позову покладається на позивача за первісним позовом (у зв`язку з відмовою у задоволенні позову) та за подання зустрічного позову - на позивача за зустрічним позовом (у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову).

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, ст. 129, ст.ст. 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» про стягнення 1151511,83 грн.

2. Відмовити у задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» про визнання добросовісним набувачем.

3. Витрати по сплаті судового збору позивачам за первісним та зустрічним позовами не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15.08.2019

Суддя Д.О. Баранов