АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1253/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Безпалюк А.В.

за участю представників учасників справи:

від ПП "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" - адвокат Козлов В.О.

від ФОП Маковського Миколи Володимировича - адвокат Ютовець О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Маковського Миколи Володимировича

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019

по справі №915/1253/18

за позовом Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро"

до Фізичної особи-підприємця Маковського Миколи Володимировича

про стягнення 326100,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" (далі - ПП "ВКП "Каро") звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Маковського Миколи Володимировича (далі - ФОП Маковського М.В.) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 326100,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ПП "ВКП "Каро" посилаючись на приписи ст.ст. 1212, 1213 ЦК України зазначало, що протягом липня 2018 - вересня 2018 сплатило на користь відповідача грошові кошти, проте між сторонами жодний договір не укладався, будь-який товар відповідачем позивачеві не поставлявся, а тому грошові кошти набуті відповідачем безпідставно.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму безпідставно перерахованих коштів в розмірі 326100,00 грн. та 4891,50 грн. судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, оскільки відповідачем не спростовано вимог позивача, не надано суду належні докази, які б свідчили про наявність між сторонами договірних відносин та підставність перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів, в зв`язку з чим, на думку суду першої інстанції, заявлені позивачем до стягнення з відповідача грошові кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся ФОП Маковський М.В. з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 у справі №915/1253/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, не розглянуто всебічно, повно та об`єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, неналежним чином проаналізовано правовідносини. що виникли та існували між сторонами, неправильно досліджено та оцінено докази, внаслідок чого рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так за твердженням апелянта судом першої інстанції не взято до уваги того, що між сторонами укладено договір підряду в усній формі. У травні 2017 року між відповідачем, від імені якого також виступав його партнер ФОП Маковська Н.В. , та позивачем в особі директора ОСОБА_3 було укладено домовленість про заміри, дизайн-проектування меблів із послідуючим погодженням для виготовлення, поставку й монтаж меблів за умови відповідних погоджень і оплати меблів.

На виконання домовленості, як стверджує апелянт, зі сторони відповідача в період з травня 2017 року по жовтень 2018 року були зроблені заміри, дизайн-проектування меблів їх виготовлення, поставку й монтаж. У травні 2017 року ОСОБА_3 вказав, що за адресою ПП ВКП «Каро» необхідно зробити заміри для виготовлення обумовлених меблів, зокрема представником відповідача було проведено заміри всіх кімнат будинку задля послідуючого дизайн-проектування меблів.

За результатами обговорення й погодження попереднього ескізу, як стверджує апелянт, сторони домовились укласти усний договір підряду, що й відбулось 10.07.2018 року.

Апелянт зазначає, що позивачем на виконання домовленості було частково сплачено суму у розмірі 326 100,00 гривень за заміри, дизайн-проектування меблів їх виготовлення, поставку й монтаж.

Скаржник стверджує, що за вказівкою ОСОБА_3 представниками ФОП Маковського М.В. за адресою ПП ВКФ «Каро» було відвантажено меблі згідно домовленості. В результаті, поставки меблів, претензій зі сторони ПП ВКП «Каро», ОСОБА_3. не було, проте від підпису в акті приймання-передачі меблів останній відмовився.

Як стверджує апелянт, речові докази у вигляді меблів знаходяться у директора ПП ВКП «Каро» ОСОБА_3 та відповідач позбавлений можливості доставити їх до суду.

Таким чином апелянт вважає, що повністю виконав замовлення ПП ВКП «Каро» та умови усного договору підряду.

Апелянт відзначає, що чинне законодавство не встановлює вичерпний перелік форм переговорів/спілкування щодо укладеного усного договору підряду у спрощений спосіб. Зазначене підтверджується наявністю слова «тощо» після перерахування способів обміну, згідно ст. 181 ГК України.

Між сторонами, як стверджує апелянт, склалася усталена традиція щодо обговорення виконання усного договору підряду. Сторони спілкувались усно при зустрічі, а також дистанційно шляхом телефонних дзвінків та електронного листування, без додаткової формалізації. Багаторазово застосовували зазначені способи спілкування, постійно виходили на зв`язок один з одним.

Наявні матеріали справи, як стверджує апелянт, містять письмові показання свідків, які безпосередньо вказують на те, що договір дійсно існував та меблі передані замовнику в належній якості, кількості та своєчасно.

На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно не прийняв до уваги копій скріншотів, наданих відповідачем, оскільки в останній чітко простежується переписка двох сторін щодо узгодження та встановлення меблів.

Як вважає апелянт, особливе значення для вирішення справи мають самі меблі в якості речових доказів, у зв`язку із чим, ФОП Маковський М. В. заявляв клопотання про огляд речових доказів за їх місцезнаходженням. В свою чергу, суд першої інстанції безпідставно і неправомірно, порушуючи принцип рівності сторін, відмовив у задоволенні даного клопотання.

При подання апеляційної скарги скаржником заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копії електронного листування між сторонами, виклик та допит в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також здійснення огляду речових доказів за їх місцезнаходженням в порядку ст. 82 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019, з урахуванням приписів ст.ст. 263, 267 ГПК України, встановлено позивачеві строк для подання відзиву, міркувань або заперечення щодо клопотань апелянта про долучення до матеріалів справи доказів, виклик та допит свідків та огляд речових доказів за їх місцезнаходженням протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

09.07.2019 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить відмовити у задоволенні клопотань відповідача, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В своїх запереченнях з приводу клопотання апелянта про долучення до матеріалів справи доказів позивач зазначає, що відповідачем пропущено процесуальний строк на подання таких доказів. Також з зазначених електронних переписок неможливо встановити, що адресатами являються ФОП Маяковський М.В. та юридична особа ПП «ВКП «Каро» і які умови погоджуються. Крім того, в розумінні господарського судочинства електронна переписка не є належним та допустимим доказом по справі. З огляду на що позивач вважає, що вказане клопотання є безпідставним та необґрунтованим.

З приводу клопотання апелянта про виклик та допит свідків позивач посилаючись на приписи ч.2 ст. 87 ГПК України зазначає, що обставини по даній справі щодо укладення певної форми договору та невиконання/неналежного виконання зобов`язань за договором підряду, нормативне регулювання якого містить спеціальний порядок здачі та прийняття підрядних робіт, а також їх оформлення, підлягають доведенню відповідними первинними документами, та не можуть встановлюватись на підставі показань свідків, а тому дане клопотання є необґрунтованим та безпідставним.

Щодо клопотання апелянта про огляд речових доказів за їх місцезнаходженням позивач зазначає, що за вказаною апелянтом адресою знаходиться приватний житловий будинок. Процесуальним законодавством не надано повноважень господарському суду доступу до приватних житлових будинків. Крім того в клопотанні відповідач не обґрунтовує необхідність проведення таких дій і не зазначає, які саме меблі слід оглянути, якими вони наділені індивідуальними ознаками (розміром, якістю, матеріалом, тощо).

Розглянувши заявлені апелянтом клопотання та заперечення позивача проти їх задоволення, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.1 ст. 269 ГПК України).

Так колегія суддів зазначає, що докази, які апелянт просить долучити до матеріалів справи, а саме копії електронного листування з позивачем від 16.08.2018 та від 12.01.2018, а також копія листування з директором позивача від 11.04.2019 та копії письмових доказів, що підтверджують судові витрати відповідача в суді першої інстанції, відсутні у наявних матеріалах справи та не подавались відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

При цьому в своєму клопотанні про долучення даних доказів до матеріалів справи апелянт належним чином не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, з огляду на зазначені апелянтом дати складання таких доказів (16.08.2018 та 12.01.2018), такі докази були наявні у відповідача на час розгляду справи у суду першої інстанції та їх надання залежало виключно від волевиявлення останнього.

Не можуть бути залучена до матеріалів справи й, як стверджує апелянт, копія листування з директором позивача від 11.04.2019, оскільки такий доказ не був предметом розгляду у суді першої інстанції та виник після винесення оскаржуваного рішення.

Відтак колегія суддів відмовляє ФОП Маковському М.В. у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

З приводу клопотання апелянта про виклик та допит свідків колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка (ст. 88 ГПК України).

Згідно з ст. 89 ГПК України свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Так, в даному випадку необхідність допиту свідків скаржником обґрунтовується встановленням факту укладання між сторонами договору підряду, проте, відповідно до ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Означене зумовлює відмову у задоволенні клопотання апелянта про допит свідків.

Щодо клопотання апелянта про огляд речових доказів за їх місцезнаходженням колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 82 ГПК України письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням.

Звертаючись до суду із клопотання апелянт просив здійснити огляд речових доказів, а саме меблів за адресою Миколаївська область, смт. Врадіївка, вул. Кооперативна, 21 .

Скаржником необхідність проведення огляду речових доказів обумовлена становленням фактом укладання між сторонами договору підряду, проте у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2019 призначено справу до розгляду на 31.07.2019.

У судовому засіданні від 31.07.2019 оголошено перерву до 08.08.2019.

У судовому засіданні від 08.08.2019 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представник ПП "ВКП "Каро" надав пояснення відповідно до яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП Маковського М.В. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, ПП "ВКП "Каро" перераховано на рахунок ФОП Маковського М.В. грошові кошти у загальному розмірі 326100 грн., зокрема 100000 грн. у відповідності до платіжного доручення №1118 від 10.07.2018 р. (т.1, а.с. 23), 106100 грн. відповідно до платіжного доручення №1144 від 17.07.2018 р. (т.1, а.с. 24), 50000 грн. відповідно до платіжного доручення №1365 від 31.08.2018 р. (т.1, а.с. 25), 50000 грн. відповідно до платіжного доручення №1372 від 03.09.2018 р. (т.1, а.с. 26) та 20000 грн. відповідно до платіжного доручення №1426 від 14.09.2018 р. (т.1, а.с. 27).

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції ПП "ВКП "Каро" в обґрунтування заявлених позовних вимог з посиланням на приписи ст.ст. 1212, 1213 ЦК України зазначило, що перераховані за вищевказаними платіжними дорученням грошові кошти набути відповідачем безпідставно, оскільки між сторонами не існує жодних договірних правовідносин. З огляду на що, позивач вважає, що ФОП Маковський М.В. зобов`язаний повернути йому безпідставно отримані грошові кошти.

В свою чергу відповідач стверджує про укладення між сторонами усного договору підряду та його повне виконання. При цьому, відповідач посилається на договір від 10.07.2018 року, проведення замірів, дизайн-проекту меблів, їх виготовлення та поставку, а також вищезазначені платіжні доручення, рахунки, ескізи і фотографії, акти приймання-передавання, копії "скріншортів" листувань та заяви свідків.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив в повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з такими висновком місцевого господарського суду з наступних підстав.

За приписами ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Вищевказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

У запереченнях проти заявлених позовних вимог відповідач стверджував, що між ФОП Маковським М.В. та ПП "ВКП "Каро" було укладено усний договір підряду, на виконання якого відповідач здійснив поставку та монтаж меблів, а позивач в свою чергу перерахував спірну суму у розмірі 326100,00 грн. в рахунок оплати здійснених робіт на підставі рахунків.

Колегія суддів зазначає, що зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За змістом ч. 1, 2 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 208 Цивільного кодексу України врегульовано, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом ч. 1, 2 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Так, акцепт оферти у формі єдиного документа робиться шляхом підписання договору та проставлення печатки на обох екземплярах договору, один з яких повертається контрагенту. Оферта, зроблена у спрощений спосіб, акцептується у той самий спосіб, в якому була зроблена пропозиція про вступ у договірні відносини: листом, факсограмою тощо.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 837 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За приписами ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно з ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, достроково.

У відповідності до ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Судова колегія зазначає, що наявні матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладання між сторонами у справі письмового договору підряду, що також не заперечується сторонами.

Наданий відповідачем договір №НН-01/16-19 від 01.07.2018 (т.1, а.с. 128) не може бути взятий колегією суддів до уваги, оскільки складений одноособово відповідачем та не містять підпису уповноваженої особи від імені ПП "ВКП "Каро".

Також колегія суддів відзначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження надсилання означеного договору ПП "ВКП "Каро". Проте, як відзначено представником ФОП Маковського М.В. під час судового засідання суду апеляційної інстанції, означений договір був надісланий позивачеві після порушення провадження у справі.

До того ж судова колегія відзначає, що предметом договору №НН-01/16-19 від 01.07.2018 є купівля-продаж товару, у той час як відповідач стверджує про укладення між сторонами договору підряду.

У разі недотримання сторонами письмової форми правочину, для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердженням відповідача з приводу того, що між сторонами було укладено усний договір підряду, з огляду на наступне.

Так у відповідності до ч. 1 ст. 206 Цивільного кодексу України визначено правочини, які можуть вчинятися усно.

Враховуючи характер підрядних робіт, де об`єктивно між виникненням правовідносин і виконанням зобов`язань підрядником проходить певний час, укладення договору підряду, у розумінні ст. 837 ЦК України, в усній формі є неможливим.

Крім того, враховуючи приписи ст. 51 Цивільного кодексу України, укладення договору підряду між позивачем (юридичною особою) та відповідачем (фізичною особою-підприємцем) в силу приписів ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України належить вчиняти у письмовій формі.

Судова колегія також відзначає, що надані відповідачем та наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі меблів, на які відповідач посилається як на доказ виконання обумовлених усним договором підряду робіт, складені та підписані одноособово ФОП Маковським М.В. Підпису уповноваженого представника ПП "ВКП "Каро" означені акти не містять.

Також, означені акти датовані 08.10.2018, 02.11.2018, 08.10.2018 та 02.11.2018. Разом з цим були надіслані ПП "ВКП "Каро" у грудні 2018, після відкриття провадження у даній справі.

Зі змісту вищезазначених актів вбачається, що вони складені на підтвердження виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу меблів від 10.07.2018 року № НН-01/06-19, відповідно до якого продавець (ФОП Маковський М.В. ) зобов`язався замовити, доставити та передати у власність покупця (ПП "ВКП "Каро"), підібрані за каталогами товари, вказані у п. 1.2. Специфікації. Проте, як вже було зазначено вище, зазначений договір також не підписаний позивачем, а отже не є укладеним.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження укладення між сторонами договору підряду на виконання робіт як у спрощений спосіб, так і в письмовій формі та доказів на підтвердження виконання сторонами умов такого договору, колегія суддів зазначає про відсутність між сторонами даного спору договірних зобов`язань.

Колегією суддів також не приймаються до уваги посилання скаржника на наявні у матеріалах справи фото та ескізи меблів, а також скріншоти листування у електронному месенджері, як на підтвердження укладення між сторонами усного договору підряду у спрощений спосіб, оскільки з означених доказів неможливо достеменно встановити, що така переписка здійснювалась саме між ПП "ВКП "Каро" та ФОП Маковським М.В .

Крім того, судова колегія відзначає, що означене листування не містить погодження між сторонами істотних умов договору підряду, а саме предмету договору, ціни і строку виконання роботи.

Не є можливим й встановлення найменування, об`єму, кількості, якості, тощо робіт, які мають бути виконанні відповідачем.

Судова колегія також наголошує, що у відповідності до наявних матеріалів справи, відповідач неодноразово змінював свою твердження щодо правової природи укладеного між сторонами договору, зокрема у відзиві на позовну заяву (т.1, а.с. 60) та в апеляційній скарзі позивач зазначив про укладення між сторонами договору підряду в усній формі, а до письмових пояснень відповідач додав договір купівлі-продажу (т.1, а.с. 128-129).

Не можуть бути прийняті колегією суддів й посилання скаржника на те, що підтвердженням існування між сторонами усного договору підряду, є оплата виконаних робіт на підставі рахунків №1 від 10.07.2018 та №5 від 16.08.2018.

Так за приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В листах Міністерства фінансів України від 27.11.2006 року № 31-34000-20-23/25136, від 30.05.2011 року № 31-08410-07-27/13794, а також ДФС України від 14.11.2017 року № 2608/О/99-99-13-01-02-14/ІПК, визначено, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, визначеним Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ним не фіксується господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає лише виставлення певної суми для оплати покупцю, а сам факт поставки чи послуги має бути підтверджений видатковою накладною або актом.

Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за товари, що поставляються (фактично поставлені), чи послуги, що надаються (фактично надані послуги).

Проте, окрім випадків виставлення рахунку-фактури на виконання умов вже укладеного між сторонами договору, в деяких випадках цей документ можна вважати простою офертою (пропозицією укладення договору поставки або купівлі-продажу товару, надання послуг).

Колегія суддів відзначає, що законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури.

Між тим, з огляду на спірні правовідносини, рахунок-фактура може бути належним та допустимим доказом на підтвердження укладення між сторонами договору підряду у спрощений спосіб, лише у тому разі, якщо він містить необхідну інформацію щодо істотних умов певного договору, зокрема, предмет, умови, строки виконання, ціну, тощо.

Судова колегія відзначає, що прийняття пропозиції, зазначеної у рахунку-фактурі, має бути підтверджено видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг), або ж здійсненням оплати рахунку-фактури в деяких випадках.

Проте, з урахуванням специфіки укладання договору підряду між юридичними особами, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України за договором підряду, необхідною умовою прийняття та оплати робіт є складання акта приймання-передачі виконаних робіт або іншого документа, що підтверджує юридичний факт приймання роботи замовником, тільки підписання саме актів здачі-приймання виконаних робіт, а не надання рахунку-фактури, свідчить про укладення письмового договору підряду у спрощений спосіб, в той час як тільки такий договір підряду є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов`язань.

Отже, сама по собі, наявність рахунку не є безспірним доказом здійснення господарської операції, виникнення у юридичної особи-позивача господарських зобов`язань саме з підрядних правовідносин, а отже і не може свідчити про укладання між сторонами договору підряду у спрощений спосіб.

Посилання скаржника на лист Міністерства фінансів України "Щодо особливостей застосування первинних документів" від 16.02.2017 року № 31-11410-06-5/4339, судовою колегією не приймається, оскільки зміст зазначеного листа стосується рахунку-фактури, як підтвердження здійснення господарської операції саме з метою відображення її у бухгалтерському обліку, при наявності між господарюючими суб`єктами інших правовідносин, зокрема, з купівлі-продажу, поставки товару або надання послуг.

Також не приймаються колегією суддів до уваги й посилання апелянта на кримінальне провадження відкрите за заявою ОСОБА_6 щодо шахрайських дій директора ПП "ВКП "Каро" ОСОБА_3 , оскільки за приписами п. 6 ст. 75 ГПК України обов`язковими для господарського суду є лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. В той же час, апелянтом означених доказів суду не надано.

Колегія суддів відзначає, що матеріали справи взагалі не містять жодного доказу набуття у власність ПП "ВКП "Каро" предметів меблів, які за твердженням апелянта, були виготовлені ФОП Маковським М.В. та поставлені за місцезнаходженням відповідача, Миколаївська область, смт. Врадіївска, вул. Кооперативна, 21 .

Натомість, як вбачається Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 08.08.2019, власником житлового будинку, в якому, за твердженням апелянта, знаходяться спірні меблі, є фізична особа ОСОБА_7 , що відповідно не узгоджується із аргументами відповідача про існування договірних відносин з позивачем та придбання саме ПП "ВКП "Каро" меблів за вказаною адресою.

Судова колегія наголошує, що відповідач не позбавлений права захистити свої порушені права фізичною особою, яка фактично вчинила будь-які дії стосовно отримання меблів та їх неоплати шляхом звернення до суду загальної юрисдикції після встановлення таких фактів, зокрема, в межах кримінального провадження.

Не приймаються до уваги й посилання апелянта на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2019 у справі №915/1251/18, оскільки встановлені означеним рішенням суду обставини не мають жодного преюдиціального значення у розгляді цієї справи.

Відтак, з огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору підряду на виконання робіт в письмовій формі (в спрощений спосіб) та доказів на підтвердження виконання сторонами умов такого договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність між сторонами даного спору будь-яких договірних зобов`язань.

З огляду на відсутність правової підстави для отримання заявлених до стягнення грошових коштів, в даному випадку відповідач отримав вищезазначені кошти поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, в зв`язку з чим такі кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 р. у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 р. у справі №915/1253/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.08.2019 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.