ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/226/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, М.А. Мишкіної,

секретар судового засідання І.В. Іванов,

за участю представників:

від позивача: В.О. Атаманюк,

від відповідача: І.В. Мельник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2019 (суддя Олейняш Е.М., м. Миколаїв, повний текст рішення складено 08.05.2019)

у справі № 915/226/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Газпромпостач

до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв

про стягнення грошових коштів в сумі 742 334, 80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю Газпромпостач (далі ТОВ Газпромпостач, Товариство) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв (далі також КЕВ, Відділ) про стягнення заборгованості в сумі 742334,80 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання природного газу № 112-2018г від 01.11.2018 (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою до нього) щодо повної оплати за поставлений у грудні 2018 року природний газ.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2019 позов задоволено.

Судове рішення мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, КЕВ звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Так, скаржник вказав, що актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2018 зафіксовано поставку газу у грудні 2018 в обсязі 400,125 тис.куб.м, що є більшим, ніж встановлено пунктом 2 додаткової угоди до вказаного вище договору (321,33 тис.куб.м). Пунктами 3.8, 3.9 договору встановлено заборону збільшення суми, визначеної в договорі, тому газ, поставлений ТОВ Газпромпостач відповідачу у грудні 2018 понад обсяги, визначені умовами договору, є обсягом, що не передбачений умовами договору. Отже, скаржник вважає, що зобов`язання щодо оплати обсягу поставленого газу, що не передбачений умовами договору, є позадоговірним зобов`язанням, а тому Господарський суд Миколаївської області дійшов невірного висновку щодо факту наявності у КЕВ грошового зобов`язання перед Товариством за постачання газу в обсязі 78,739665927 тис.куб.м за грудень 2018 за згаданим вище договором на суму 74233480 грн.

Також відповідач зазначив, що Відділ, як бюджетна установа Міністерства оборони України, не може в порушення бюджетного законодавства витрачати кошти Державного бюджету України, які не були зареєстровані у встановленому законом порядку як бюджетні фінансові зобов`язання.

Крім того, судом не враховано думку відповідача щодо необхідності обрання позивачем іншого способу захисту своїх прав, інакшого від стягнення заборгованості за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у її задоволенні.

13.08.2019 в судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

01.11.2018 між ТОВ Газпромпостач (постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (споживач) було укладено Договір № 112-2018г на постачання природного газу (далі Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2018 році за ДК 021:2015 - 09120000-6 - газове паливо (природний газ) (далі за текстом - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.11.2018 року до 31.12.2018 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення (п. 10.1 Договору).

07.11.2018 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 (далі Угода), якою змінено обсяги постачання газу та ціна за газ і яка згідно з п. 5 Угоди є невід`ємною частиною договору № 112/2018г постачання природного газу.

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції Угоди) річний плановий обсяг постачання газу - 611,33 тис. куб.м. при такому розрахунку:

- при обсязі природного газу у кількості 10 тис.куб.м. за тарифом 12600,00 грн, за 1000,0 м3 126 000,00 грн. в т.ч. ПДВ;

- при обсязі природного газу у кількості 601,33 тис.куб.м. за тарифом 13 409,04 грн. за 1000 м3 - 8 064 000,00 грн.

Згідно з п. 1.2 Договору (в редакції Угоди) планові обсяги постачання газу по місяцях:

- листопад 290,000 тис.куб м.;

- грудень 321,33 тис.куб.м,

всього - 611,33 тис.куб.м.

Дані обсяги є плановими та можуть зменшуватися або збільшуватися. Обсяги закупівлі газу можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків. Договірні зобов`язання за цим Договором виникають в обсягах та сумі залежно від реального фінансування на відповідну мету.

В залежності від реального фінансування споживача сторони мають право протягом місяця постачання складати проміжні акти прийому-передачі, які є підставами для розрахунків. При цьому право власності на газ переходить від постачальника до споживача відповідно до п. 2.7. Договору.

Згідно з п. 2.6 Договору за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між Оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ.

У п. 2.7 Договору сторони погодили, що на підставі отриманих від споживача даних та/або даних Оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача в останній день місяця постачання газу на підставі підписаного уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі природного газу.

Пунктом 2.8 Договору передбачено, що споживач протягом п`яти робочих днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 3.2 Договору (в редакції Угоди) ціна за 1000 (одну тисячу) кубічних метрів газу, без врахування вартості транспортування природного газу по території України у період з 01 листопада 2018 року та до досягнення обсягу споживання споживачем природного газу за договором № 112-2018г у розмірі 10,000 тис.куб.м складає 10500,00 грн., крім того ПДВ 2100,00 грн. Разом 12600,00 грн. (дванадцять тисяч шістсот грн. 00 коп.).

Після досягнення споживачем обсягу споживання природного газу за договором № 112-2018г у розмірі 10,000 тис.куб.м., ціна за 1000 куб.м. газу, без врахування вартості транспортування природного газу по території України, складає 11174,20 грн., крім того ПДВ - 2234,84 грн. Разом 13409,04 грн. (тринадцять тисяч чотириста дев`ять грн. 04 коп.).

За умовами п. 4.2 Договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів з рахунку Державної казначейської служби України на розрахунковий рахунок постачальника в наступному порядку: оплата за фактично використаний обсяг спожитого газу природного здійснюється до 15 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу на підставі рахунку та акта приймання-передачі газу.

Згідно з п. 4.2.1 Договору датою оплати (здійснення розрахунку) є дата перерахування коштів на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору постачальник має право отримувати від споживача оплату поставленого газу відповідно до умов розділів ІІІ, ІV Договору.

Пунктом 5.4.2 Договору встановлено обов`язок споживача оплачувати постачальнику вартість газу на умовах та в обсягах, визначених Договором.

Пунктом 6 Угоди встановлено, що ця додаткова угода набирає законної сили з моменту її підписання та скріплення печатками сторін та на підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України поширюються на відносини, що склалися з 01 листопада 2018 р.

Договір та додаткова угода №1 підписані сторонами та скріплені печатками сторін.

На виконання умов Договору (з урахуванням положень Угоди) постачальник передав, а споживач прийняв у грудні 2018 року природний газ на загальну суму 5365293,54 грн. загальним обсягом 400,125 тис. куб.м., що підтверджується актом приймання передачі природного газу від 31.12.2018 (арк. 78).

Акт підписано та скріплено печатками сторін без зауважень.

Однак, відповідачем частково проведено оплату за спожитий природний газ в загальній сумі 4622958,74 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків між Товариством та Відділом, відповідно до якого станом на 01.01.2019 заборгованість відповідача перед позивачем складає 742334,80 грн. (5365293,54 грн. - 4622958,74 грн.) (арк. 79).

Отже, КЕВ в порушення зобов`язань за Договором (з урахуванням положень Угоди) не в повному обсязі оплатив отриманий природний газ за грудень 2018 року, що зумовило звернення ТОВ Газпромпостач до місцевого господарського суду із вказаним позовом.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За положеннями ч.ч. 1, 7 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передано, а відповідачем отримано природний газ у грудні 2018 року на суму 5365293,54 грн. загальним обсягом 400,125 тис. куб.м., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі природного газу (арк.78), який підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень, проте відповідач лише частково оплатив отриманий природний газ - в сумі 4622958,74 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків (арк. 79) та не заперечується сторонами.

Отже, оскільки відповідачем не надано доказів оплати заборгованості в розмірі 742334,80 грн., строк оплати якої настав, господарський суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ТОВ Газпромпостач.

Щодо доводів скаржника про те, що газ був поставлений ТОВ Газпромпостач відповідачу у грудні 2018 понад обсяги, визначені умовами договору, слід зазначити наступне.

Обсяг спожитого Відділом газу в грудні 2018 року становить 400,125 куб.м., що підтверджується належним чином складеним, підписаним та скріпленим печатками сторін актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2018, який є підтвердженням отримання відповідачем товару та документом первинного бухгалтерського обліку, а також не заперечується самим відповідачем. При цьому природний газ було поставлено Товариством в грудні 2018 року, тобто під час дії Договору, та в самому акті зазначено, що газ передано саме відповідно до договору №112-2018г від 01.11.2018.

Крім того, у засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника не заперечувала, що Відділ направляв до Товариства заявки щодо постачання природного газу в обсягах, що перевищують обсяги, зазначені в п.2 додаткової угоди №1 до вказаного вище договору.

Отже, посилання скаржника на те, що 78,735 тис.куб.м природного газу поставлено поза межами договору не приймаються колегією суддів до уваги.

Стосовно тверджень скаржника про неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, судова колегія зауважує наступне.

Відповідно до п. 6.2.3 Договору, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою

В = (Vф - Vn)х Ц х К,

де: Vф об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;

Vn підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;

Ц ціна природного газу за договором постачання природного газу;

К коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

Відповідно до 6.2.4 Договору відшкодування збитків споживачем постачальнику не здійснюється, якщо фактичний обсяг споживання в розрахунковому періоді відрізняється від підтвердженого обсягу природного газу не більше ніж на +- 5%.

По-перше, умовами п. 6.2.3 Договору передбачено право, а не обов`язок постачальника вимагати відшкодування збитків від споживача у зв`язку з перевищенням підтвердженого обсягу природного газу. По-друге, це право може бути реалізовано лише за умови, що фактичний обсяг споживання в розрахунковому періоді відрізняється від підтвердженого обсягу природного газу не більше ніж на +- 5% (п. 6.2.4 Договору). У даному випадку різниця між фактичним обсягом споживання та плановим обсягом споживання газу становить більше п`яти відсотків, тобто позивач правомірно не застосував вказані умови договору при зверненні до суду з позовом.

У судовому засіданні представник скаржника посилалась на те, що стягувана сума є збитками, проте не змогла надати пояснень щодо складу цивільного правопорушення в даному випадку.

Відтак, обраний позивачем спосіб захисту відповідає як вимогам законодавства, так і умовам договору.

Щодо посилань КЕВ на те, що Відділ, як бюджетна установа Міністерства оборони України, не може в порушення бюджетного законодавства витрачати кошти Державного бюджету України, які не були зареєстровані у встановленому законом порядку як бюджетні фінансові зобов`язання, слід вказати наступне.

За приписами ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В силу ст.218 Господарського кодексу України Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, неможливість виконання грошового зобов`язання, зумовлена відсутністю у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання за Договором.

Відповідачем не надано доказів, що підтверджують відсутність його вини у порушенні зобов`язань, чи що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, чи що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.05.2019р. у справі № 915/226/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.08.2019.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя М.А. Мишкіна