ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1254/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання: Молодов В.С.

за участю представників учасників справи:

від Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт.Врадіївка Миколаївської області - Герман О.С., за довіреністю від 18.07.2018 року № 3;

від Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв - Ютовець О.О., за ордером від 02.08.2019 року серія МК № 138020.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року, суддя Смородінова О.Г., м. Миколаїв, повний текст рішення складено 12.04.2019 року

у справі № 915/1254/18

за позовом Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт.Врадіївка Миколаївської області

до відповідача Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м.Миколаїв

про стягнення 280 000 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В листопаді 2018 року Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв, в якій просило суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м . Миколаїв на користь Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області суму в розмірі 280 000 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом серпня-вересня 2018 року Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області сплатило Фізичній особі-підприємцю Копайгородського Сергія Григоровича, м.Миколаїв суму у розмірі 280 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 22.08.2018 року № 1325, від 10.09.2018 року № 1408, від 14.09.2018 року № 1425, проте між сторонами жодний договір не укладався, будь-який товар відповідачем позивачу не поставлявся, в зв`язку з чим позивач вважає, що грошові кошти набуті відповідачем безпідставно та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі №915/1254/18 (суддя Смородінова О.Г.) позов задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи - підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв на користь Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області суму безпідставно перерахованих коштів в розмірі 280 000 грн. та 4200 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог, оскільки відповідач по справі не спростував вимоги позивача, не надав суду належні докази, які свідчать про наявність між сторонами договірних відносин та підставність перерахування позивачем на користь відповідача спірних коштів, в зв`язку з чим зазначені кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Копайгородський Сергій Григорович, м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області до Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м.Миколаїв про повернення безпідставно отриманих грошових коштів по справі № 915/1254/18 в повному обсязі, а також відшкодувати скаржнику за рахунок позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що суд не врахував доводи щодо укладання усного договору підряду у спрощений спосіб, оскільки відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладання господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. При цьому, Цивільним кодексом України безпосередньо не встановлюються спеціальні вимоги до форми договору підряду, тому сторони мали право керуватися загальними правилами про угоди. Таким чином, договір підряду може бути укладений як в усній, так і в письмовій формі. Так, скаржник вважає, що 16.08.2018 року між сторонами було укладено усний договір підряду, про що свідчить домовленість про заміри, дизайн-проектування меблів із послідуючим погодженням для виготовлення, поставку й монтаж меблів за умови відповідних погоджень і оплати меблів; зроблені заміри, дизайн-проектування меблів, їх виготовлення, поставку й монтаж; прийняття товару та відсутність зауважень щодо якості та кількості товару, а також показання свідків. При цьому, відповідач посилається на відмову позивача підписувати письмові проекти договорів, акти прийому-передачі меблів.

Також скаржник зазначає, що основним підтвердженням того, що усний договір підряду існував, є часткова оплата виконаних робіт у розмірі 280 000 грн., яка була виконана на підставі рахунку від 16.08.2018 року № 6, що підтверджується платіжними дорученнями від 22.08.2018 року № 1325 на суму 150 000 грн., призначення платежу: за комплект офісних меблів згідно рахунку № 6 від 16.08.2018 року; від 10.09.2018 року №1408 на суму 50 000 грн., призначення платежу: за меблі згідно рахунку № 6 від 16.08.2018 року; від 14.09.2018 року № 1425 на суму 80 000 грн., призначення платежу: за комплект офісних меблів згідно рахунку № 6 від 16.08.2018 року. Тобто, у Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області існувала підстава виплати даних коштів відповідачу.

При цьому, посилання суду на те, що рахунок від 16.08.2018 року № 6 не може слугувати достатнім доказом фіксації між сторонами господарської операції та посилання на позицію викладену в листах Міністерства фінансів України № 31-34000-20-23/25136 від 27.11.2006 току, № 31-08410-07-27/13794 від 30.05.2011 року, скаржник вважає помилковим, оскільки відповідно до позиції Міністерства фінансів України у листі «Щодо особливостей застосування первинних документів» від 16.02.2017 року № 31-11410-06-5/4339 оформлений належним чином рахунок-фактура (інвойс) може бути підставою для відображення в бухгалтерському обліку господарської операції з постачання поварів, робіт (послуг) без складання акта приймання-передачі тільки у разі його сплати, що підтверджується відповідними документами. Документами, що підтверджують оплату, можуть бути платіжне доручення, розрахунковий чек, касовий чек, розрахункова квитанція, виписка з карткового рахунку, квитанція до прибуткового касового ордера тощо. Рахунок-фактура може бути складений у паперовій або в електронній формі та повинен мати реквізити, які дають можливість ідентифікувати господарську операцію та її учасників, зокрема: назву підприємства, від імені якого складено рахунок-фактуру; назву контрагента; зміст, та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в оформленні рахунку-фактури.

Крім того, вищезазначений рахунок позивач отримав на електронну пошту, що підтверджується поясненнями позивача під час здійснення підготовчого провадження по справі, а також електронним листуванням між сторонами.

Відповідач зазначає, що чинне законодавство не встановлює вичерпний перелік форм переговорів/спілкування щодо укладеного усного договору підряду у спрощений спосіб. Зазначене підтверджується наявністю слова «тощо» після перерахування способів обміну, згідно ст. 181 Господарського кодексу України. То ж суд безпідставно зазначає про необхідність підтвердження доказами саме «офіційного» спілкування між сторонами, узгодження тощо. Крім того, сам представник позивача зазначав, що між позивачем та відповідачем були певні усні домовленості, які не були перенесені на папір.

Скаржник також вважає, що суд першої інстанції помилково не врахував договір про співробітництво від 01.07.2017 року № 1, оскільки він підтверджує партнерство між ФОП Маковською Н.В. , ОСОБА_2 , Копайгородським С.Г. , ОСОБА_4 , а отже і право сторін договору з метою реалізації загальних інтересів вести переговори, спілкування із замовниками меблів; матеріали кримінального провадження (заяви про вчинення злочину, витяг з ЄРДР та протоколи допиту свідків), оскільки ці документи підтверджують правдивість показань свідків, що закріплені в протоколах допиту; електронні докази у вигляді паперових копій: ескізи та фотографії замовлених та встановлених меблів, скріншотів телефонного спілкування та листування, які мають значення для вирішення справи; показання свідків, а також самі меблі, які є речовими доказами по справі.

Також скаржник зазначає, що суд в рішенні вказав, що підставою позову є ст. 1212 та 1213 Цивільного кодексу України, проте, позивач при подачі позову посилався лише на ст. 1212 Цивільного кодексу України. При цьому, твердження суду, що відповідач безпідставно збагатився, не відповідає дійсності, оскільки підставою для перерахування коштів в сумі 280 000 грн. є отримання меблів та послуг щодо монтажу даних меблів.

В апеляційній скарзі скаржник просив суд долучити до матеріалів додаткові докази, а саме копії електронного листування між сторонами, викликати та допитати в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також здійснити огляд речових доказів за їх місцезнаходженням в порядку ст. 82 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2019 року у справі № 915/1254/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 та призначено справу до розгляду.

15.07.2019 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи доказів; відмовити у задоволенні клопотання відповідача про виклик та допит свідків; відмовити у задоволені клопотання відповідача про огляд речових доказів за їх місцезнаходженням; апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 залишити без змін.

У відзиві позивач зазначає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що договір між сторонами повинен був вчинятись виключно у письмовій формі. З «копій скріншотів», наданих відповідачем, не вбачається, що сторони вели будь-яке листування, технічні можливості програмного забезпечення Viber надають можливості змінювати ідентифікаційні ознаки контактів і корегувати повідомлення на власний розсуд з будь-якою особою, і тому дана переписка не є належним та допустимим доказом по справі, в зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що дані докази не підтверджують листування саме між Позивачем та Відповідачем по справі.

Позивач зазначає, що обставини по даній справі щодо, як укладення певної форми договору, так і невиконання/неналежного виконання зобов`язань за договором підряду, нормативне регулювання якого містить спеціальний порядок здачі та прийняття підрядних робіт, а також їх оформлення, підлягають доведенню відповідними первинними документами, та не можуть встановлюватись на підставі показань свідків. Таким чином, заяви свідків не можуть підтверджувати вчинення та/або виконання правочину, у зв`язку з чим, за приписами ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України надані відповідачем показання свідків правильно розцінені судом першої інстанції як недопустимі докази у справі.

Також позивач вважає, що судом першої інстанції правильно відхилено договір про співробітництво (партнерство) від 01.07.2017 року № 1 як неналежний та недопустимий доказ по справі, оскільки даний договір не містить жодних посилань на взаємовідносини між сторонами по даній справі.

Щодо рахунку, на підставі якого було позивачем було перераховано кошти, Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області зазначає, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, визначеним Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки ним не фіксується господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом України. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає лише виставлення певної суми для оплати покупцю, а сам факт поставки чи послуги має бути підтверджений видатковою накладною або актом.

На думку позивача, судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали кримінального провадження (заяви щодо проведення перевірки до Центрального відділу поліції, протоколи допиту свідків) також не можуть вважатися належними та допустимими доказами по даній справі, оскільки вказана перевірка проводиться на стадії досудового розслідування кримінальної справи, а отже, не може мати для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, позивач зауважує, що юридична особа Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області та відповідач у справі не вели будь-яких переговорів, не укладали будь-яких договорів, угод, та не виконували їх, і жодні документи повноважні представники позивача не підписували, а усні обговорення та домовленості, неоформлені та непогоджені, заміри, дизайни-проектування меблів, відсутність замовлення, документально неузгоджені поставка й монтаж не можуть свідчити в подальшому про настання фактів та юридичних наслідків з відносин підряду між сторонами.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України та повернуто сплачені позивачем грошові кошти, як безпідставно отримані.

Щодо заявлених в апеляційній скарзі клопотань, позивач зазначає, що в розумінні господарського судочинства «електронна переписка» не є належним та допустимим доказом по справі, поданим з порушенням встановлених строків і особа не зазначає про неможливість подати цей доказ у встановлений строк суду першої інстанції; обставини по даній справі щодо, як укладення певної форми договору, так і невиконання/неналежного виконання зобов`язань за договором підряду, нормативне регулювання якого містить спеціальний порядок здачі та прийняття підрядних робіт, а також їх оформлення, підлягають доведенню відповідними первинними документами, та не можуть встановлюватись на підставі показань свідків; процесуальним законодавством не надано повноважень господарському суду доступу до приватних житлових будинків, в якому, за твердженням відповідача, знаходяться речові докази, а в клопотанні відповідач не обґрунтовує необхідність проведення таких дій і не зазначає, які саме меблі слід оглянути, якими вони наділені індивідуальними ознаками (розміром, якістю, матеріалом, тощо), в зв`язку з чим вважає вищезазначені клопотання безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з перебуванням суддів-членів колегії Принцевської Н.М. та Савицького Я.Ф. у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 31.07.2019 року №497, було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 915/1254/18, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Діброва Г.І., судді: Разюк Г.П., Лавриненко Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.07.2019 року справу № 915/1254/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у новому складі.

В судовому засіданні представники учасників справи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник позивача додатково зауважив, що рахунок, на підставі якого ним перераховувались кошти, не отримувався підприємством, а був надісланий вже після його звернення з позовом до суду.

Колегією суддів розглянуті та відхилені клопотання позивача про:

- долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: копії електронного листування між сторонами, оскільки відповідно до ст. ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, чого відповідачем по справі в даному випадку зроблено не було.

- про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки в даному випадку необхідність допиту свідків скаржником обґрунтовується встановленням факту укладання між сторонами договору підряду, а відповідно до ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

- про здійснення огляду речових доказів, а саме: меблів, за їх місцезнаходженням за адресою: Миколаївська область, смт. Врадіївка, вул. Кооперативна, 21 , оскільки відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а скаржником необхідність проведення огляду речових доказів обумовлена становленням фактом укладання між сторонами договору підряду.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено наступні обставини.

Предметом спору в даному випадку є майнова вимога позивача про стягнення з Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв грошових коштів у сумі 280 000 грн., перерахованих на підставі платіжних доручень: від 22.08.2018 року № 1325 на суму 150000,00 грн., від 10.09.2018 року № 1408 на суму 50000,00 грн., від 14.09.2018 року № 1425на суму 80000,00 грн., як безпідставно отриманих, на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на укладення між сторонами усного договору підряду та його повне виконання. При цьому, відповідач посилається на договори від 16.08.2018 року; проведення замірів, дизайн-проекту меблів, їх виготовлення та поставки, а також вищезазначені платіжні доручення, рахунки, ескізи і фотографії, акти приймання-передавання, копії "скріншортів" листувань та заяви свідків.

Так, у спірних правовідносинах позивачем, на підставі рахунку від 16.08.2018 року №6, відповідачу були перераховані грошові кошти в загальній сумі 280 000,00 грн. за платіжними дорученнями:

- від 22.08.2018 на № 1325 суму 150000,00 грн., призначення платежу: за комплект офісних меблів згідно рахунку № 6 від 16.08.2018 року;

- від 10.09.2018 на № 1408 суму 50000,00 грн., призначення платежу: за меблі згідно рах. № 6 від 16.08.2018 року;

- від 14.09.2018 на № 1425 суму 80000,00 грн., призначення платежу: за комплект офісних меблів згідно рахунку № 6 від 16.08.2018 року.

28.12.2018 року, після відкриття провадження у справі, відповідач поштою надіслав Приватному підприємству "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області, в особі директора ОСОБА_6, лист від 27.12.2018 року вих. № 1 з вимогою прийняти виготовлені та встановлені на виконання умов договору на виготовлення меблів від 16.08.2018 року № НИ/04-09/19 та № НИ/04-10/18 меблі та підписати акти приймання-передачі меблів протягом 3-х робочих днів від дати отримання.

Факт отримання цього листа позивач не заперечив.

Разом з вищевказаним листом, відповідач направив на адресу позивача акти приймання-передачі меблів, а саме:

- акт приймання-передачі меблів від 02.11.2018 року, за яким, відповідно до укладеного Договору купівлі-продажу меблів від 16.08.2018 року № НИ/04-09/18 виконавець передає, а замовник ( ОСОБА_6 ) приймає наступні меблі: М`яке панно (тканина). Доставка та встановлення Меблів виконавцем здійснена 02.11.2018 року.

- акт приймання-передачі меблів від 02.11.2018 року, за яким, відповідно до укладеного Договору купівлі-продажу меблів від 16.08.2018 року № НИ/04-10/18 виконавець передає, а замовник ( ОСОБА_6 ) приймає наступні меблі: Камін (мармур). Доставка та встановлення Меблів виконавцем здійснена 02.11.2018 року.

- акт приймання-передачі меблів від 02.11.2018 року, за яким, відповідно до укладеного Договору купівлі-продажу меблів від 16.08.2018 року № НИ/04-10/18 виконавець передає, а замовник ( ОСОБА_6 ) приймає наступні меблі: Ванна (1 поверх). Доставка та встановлення Меблів виконавцем здійснена 02.11.2018 року.

- акт приймання-передачі меблів від 02.11.2018 року, за яким, відповідно до укладеного Договору купівлі-продажу меблів від 16.08.2018 року № НИ/04-10/18 виконавець передає, а замовник ( ОСОБА_6 ) приймає наступні меблі: Дитяча (права). Доставка та встановлення Меблів виконавцем здійснена 02.11.2018 року.

Зазначені акти складені між Фізичною особою-підприємцем Копайгородським Сергієм Григоровичем, м. Миколаїв та фізичною особою ОСОБА_6 , та підписані лише з боку виконавця (відповідач по справі).

Матеріали справи також містять додані відповідачем до письмових пояснень копії Договорів купівлі-продажу меблів, виготовлених за індивідуальним замовленням від 16.08.2018 року № НИ/04-10/18 та № НИ/04-09/18, складені між Фізичною особою-підприємцем Копайгородським Сергієм Григоровичем, м. Миколаїв (Виконавець) та ОСОБА_6 ПП «ВКП «Каро» (замовник), які підписані лише зі сторони відповідача.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України та вказує, що відповідач у справі отримав грошові кошти у сумі 280 000 грн. без достатніх правових підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Таким чином, для того, щоб застосувати до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Так, відповідач у справі стверджує, що між ним та Приватним підприємством "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області 16.08.2018 року було укладено усний договір підряду, на виконання якого відповідач здійснив поставку та монтаж меблів, а позивач в свою чергу перерахував спірну суму у розмірі 280 000 грн. в рахунок оплати здійснених робіт на підставі рахунку від 16.08.2018 року № 6.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Приписами ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Так, акцепт оферти у формі єдиного документа робиться шляхом підписання договору та проставлення печатки на обох екземплярах договору, один з яких повертається контрагенту. Оферта, зроблена у спрощений спосіб, акцептується у той самий спосіб, в якому була зроблена пропозиція про вступ у договірні відносини: листом, факсограмою тощо.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, достроково.

Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною (ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України).

В даному випадку матеріали справи належних та допустимих доказів на підтвердження укладання між сторонами у справі письмового договору підряду не містять, і факт його відсутності сторонами по справі не заперечується.

У разі недотримання сторонами письмової форми правочину, для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Посилання відповідача на те, що між позивачем та відповідачем наявні договірні відносини, а саме: укладено усний договір підряду, оскільки, на думку відповідача, законом не встановлена обов`язкова письмова форма договору підряду, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 206 Цивільного кодексу України визначено, які правочини можуть вчинятися усно.

Суд зазначає, що враховуючи характер підрядних робіт, де об`єктивно між виникненням правовідносин і виконанням зобов`язань підрядником проходить певний час, укладення договору підряду, у розумінні Глави 1 § 1 Цивільного кодексу України, зокрема, ст. 837, в усній формі є неможливим.

Крім того, враховуючи приписи ст. 51 Цивільного кодексу України, укладення договору підряду між позивачем (юридичною особою) та відповідачем (фізичною особою-підприємцем) в силу приписів ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України належить вчиняти у письмовій формі.

Наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі меблів, на які відповідач посилається як на доказ виконання обумовлених усним договором підряду робіт, складені між Фізичною особою-підприємцем Копайгородським Сергієм Григоровичем, м. Миколаїв та ОСОБА_6 , саме як фізичною особою, а не директором Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро", смт. Врадіївка Миколаївської області, та підписані лише з боку виконавця (відповідача по справі).

Також з вищезазначених актів вбачається, що вони складені на підтвердження виконання зобов`язань за договорами купівлі-продажу від 16.08.2018 року № НИ/04-10/18 та № НИ/04-09/18, відповідно до яких продавець (Фізична особа-підприємець Копайгородський Сергій Григорович) зобов`язався виготовити і передати замовнику у власність Меблі згідно із розробленим і затвердженим дизайн-проектом, у кількості і асортименті у відповідності до ескізу, а замовник оплатити і прийняти меблі, проте зазначені договори також не підписані зі сторони позивача, а отже укладеними не є.

Таким чином, наявні у матеріалах справи акти, складені між відповідачем та фізичною особою ОСОБА_6 та не підписані сторонами договори не свідчать про укладання договору підряду, а отже і про виникнення майнового-господарських договірних підрядних зобов`язань між сторонами, саме як юридичними особами.

Посилання скаржника на наявні у матеріалах справи фото та ескізи меблів, а також скріншоти листування у електронному месенджері, на які скаржник посилається, як на одну із форм переговорів/спілкування щодо укладеного усного договору підряду у спрощений спосіб, судова колегія відхиляє, оскільки вони не є належними та допустимими доказами по справі, які б свідчили про дотримання процедури взагалі укладання договору підряду «в усній формі у спрощений спосіб» між сторонами, саме як юридичними особами.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 11.05.2019 року у справі № 926/3169/16.

Посилання скаржника на те, що основним підтвердженням того, що усний договір підряду існував, є часткова оплата виконаних робіт у розмірі 280 000 грн., яка була виконана на підставі рахунку від 16.08.2018 року № 6, судовою колегією не приймається до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документу, визначеним Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ним не фіксується господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не належить до типових форм, що затверджуються Держкомстатом. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає лише виставлення певної суми для оплати покупцю, а сам факт поставки чи послуги має бути підтверджений видатковою накладною або актом. Зазначена позиція викладена в листах Міністерства фінансів України від 27.11.2006 року № 31-34000-20-23/25136, від 30.05.2011року № 31-08410-07-27/13794, а також ДФС України від 14.11.2017 року № 2608/О/99-99-13-01-02-14/ІПК.

Варто зазначити, що фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за товари, що поставляються (фактично поставлені), чи послуги, що надаються (фактично надані послуги).

Проте, окрім випадків виставлення рахунку-фактури на виконання умов вже укладеного між сторонами договору, в деяких випадках цей документ можна вважати простою офертою (пропозицією укладення договору поставки або купівлі-продажу товару, надання послуг).

Законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури. Однак для того, щоб рахунок-фактура сприймався як спрощена форма укладення договору поставки або купівлі-продажу, надання послуг, важливо, щоб цей документ містив необхідну інформацію щодо істотних умов певного договору, зокрема, умови про предмет, строки та ціну. У рахунку-фактурі також можна визначити суму передоплати та загальну суму домовленості.

Прийняття пропозиції, зазначеної у рахунку-фактурі, має бути підтверджено видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг), або ж здійсненням оплати рахунку-фактури в деяких випадках.

Разом з тим, з урахуванням специфіки укладання договору підряду між юридичними особами, судова колегія звертає увагу на те, що оскільки відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України за договором підряду, що передбачає виконання робіт, необхідною умовою прийняття та оплати робіт є складання акта приймання-передачі виконаних робіт або іншого документа, що підтверджує юридичний факт приймання роботи замовником, тільки підписання саме актів здачі-приймання виконаних робіт, а не надання рахунку-фактури, свідчить про укладення письмового договору підряду у спрощений спосіб, в той час як тільки такий договір підряду є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов`язань.

Тобто сама по собі, наявність рахунку не є безспірним доказом здійснення господарської операції, виникнення у юридичної особи-позивача господарських зобов`язань саме з підрядних правовідносин, а отже і не може свідчити про укладання між сторонами договору підряду у спрощений спосіб.

При цьому посилання, скаржника на лист Міністерства фінансів України «Щодо особливостей застосування первинних документів» від 16.02.2017 року № 31-11410-06-5/4339, судовою колегією не приймається, оскільки приписи зазначеного листа стосуються рахунку-фактури, як підтвердження здійснення господарської операції саме з метою відображення її у бухгалтерському обліку, при наявності між господарюючими суб`єктами інших правовідносин, зокрема, з купівлі-продажу, поставки товару або надання послуг.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору підряду на виконання робіт в письмовій формі (в спрощений спосіб) та доказів на підтвердження виконання сторонами умов такого договору, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність між сторонами даного спору будь-яких договірних зобов`язань саме з підрядних взаємовідносин.

Таким чином, з огляду на відсутність правової підстави для отримання заявлених до стягнення грошових коштів, в даному випадку відповідач отримав вищезазначені кошти поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, в зв`язку з чим такі кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції договору про співробітництво від 01.07.2017 року № 1, матеріали кримінального провадження (заяви про вчинення злочину, витяг з ЄРДР та протоколи допиту свідків), показання свідків, а також самі меблі, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки, як вже зазначалось раніше, відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судова колегія зазначає, що відповідач має право захистити свої порушені права фізичною особою, яка фактично вчинила будь-які дії стосовно отримання меблів та їх неоплати шляхом звернення до суду загальної юрисдикції після встановлення таких фактів, зокрема, в межах кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі №915/1254/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Копайгородського Сергія Григоровича, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2019 року у справі № 915/1254/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 05.08.2019 року.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
Л.В. Лавриненко