ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2074/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Колоколова С.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі

апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції

на рішення господарського суду Одеської області від 12.12.2018р., суддя в І інстанції Петренко Н.Д., повний текст якого складено 17.12.2018р. в м. Одесі

у справі № 916/2074/18

за позовом: Акціонерного товариства "Миколаївобленерго"

до: Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції

про стягнення 12 779,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Акціонерне товариство "Миколаївобленерго" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі-Управління) про стягнення 12 779,05 грн, з яких: 518,28 грн - борг за реактивну енергію, 9 707,95 грн - пеня, 1 550,65 грн - інфляційні втрати та 1002,17 грн - 3% річних, які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем договорів про постачання електричної енергії № 44/6197 від 11.05.2017, № 44/6197 від 10.04.2018 та № 44/6197 від 25.06.2018.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладених між сторонами договорів про постачання електричної енергії оплату за використану реактивну енергію здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим у відповідача існує борг за використану та згенеровану з січня по липень 2018 року реактивну енергію в розмірі 518,28 грн., який позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 4.2.1 договору 9 707,95 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 1 550,65 грн втрат від інфляції та 1002,17 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У відзиві на позовну заяву Управління просило суд задовольнити позовні вимоги АТ «Миколаївобленерго» у даній справі частково, стягнувши з Управління 518,28 грн. основного боргу та пеню у розмірі 518,28 грн., посилаючись на те, що всупереч чинному законодавству укладеним між сторонами договором не визначено порядок направлення споживачу рахунків на оплату теплової енергії або отримання таких рахунків споживачем і не визначено осіб, які наділені повноваженнями на отримання рахунків від імені Управління. Всі рахунки подані позивачем до матеріалів справи містять лише підписи особи яка їх отримала, посаду якої не зазначено. Враховуючи що Управління є бюджетною установою, а позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану, відповідач просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 518,28 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.12.2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь акціонерного товариства "Миколаївобленерго" заборгованість у розмірі 12 779,05 грн., з яких: 518,28 грн. - основний борг, 9 707,95 грн. - пеня, 1 550,65 грн. - інфляційні втрати, 1002,17 грн. - три відсотки річних та судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Управління у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що хоча правовідносини між сторонами за вищенаведеними договорами і виникли із надання послуг з електропостачання споживачам, які здійснюють їх закупівлю за державні кошти, вимоги, об`єднані позивачем у позовній заяві, не пов`язані між собою ні підставою виникнення (заборгованість виникла із різних договорів), ні поданими доказами (рахунки та акти виконаних робіт складались окремо по кожному договору). За таких обставин, хоча сторонами правовідносин є одні й ті ж особи, проте фактично позивачем заявлено вимоги про стягнення по 4 договорам, і судом першої інстанції мала бути надана правова оцінка правовідносинам сторін по кожному із 4 договорів, досліджено строки дії договорів, досліджено різне коло та обсяг доказів, наданих на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідність первинних документів умовам правочинів, докази надання послуг, їх часткової оплати, строки оплати та періоди прострочення, складання, направлення та отримання рахунків або рахунків-актів, однак, вказаного судом першої інстанції зроблено не було, що призвело до прийняття по суті неправильного рішення, а нарахування штрафних санкцій фактично відбувалось відразу по всім договорам.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що нарахування пені відбувалось поза межами строків, встановлених ст. 232 ГК України та за різними договорами, що ніяким чином не могло бути об`єднано у одну позовну вимогу.

Всупереч чинному законодавству укладеним між сторонами договором не визначено порядок направлення споживачу рахунків на оплату електричної енергії або отримання таких рахунків споживачем і не визначено осіб, які наділені повноваженнями на отримання рахунків від імені Управління. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що всі рахунки-фактури та акти, які були подані до матеріалів справи, містять лише підписи особи, посаду якої не зазначено та без зазначення відповідних правових підстав: довіреності, тощо. Тому скаржник вважає, що позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту та дат отримання відповідачем рахунків-фактур, унаслідок чого неможливо перевірити обґрунтованість тверджень позивача про сам факт надання послуг, а тим більше прострочення їх оплати.

Крім того, скаржник вважає необґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні заяви відповідача в частині зменшення суми штрафних санкцій, а висновки про відсутність підстав для зменшення неустойки вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та покладають на відповідача несправедливо непомірний тягар.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Позивач вказує те, що в порушення ст. 277 ГПК України відповідач у скарзі не зазначив підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, не зазначено які саме норми матеріального та/або процесуального права були порушені судом першої інстанції, що є підставою для скасування судового рішення.

Дослідивши обставини справи та докази, які були надані сторонами, господарським судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального права, а саме: ст. 193, п.6 ст. 232 ГК України, ст. 526, 549-552, 611, 625 ЦК України. Факт несвоєчасності оплати рахунків підтверджується доказами наявними в справі та не оспорюється самим відповідачем, доказів своєчасності здійснення оплати рахунків відповідач не надав. Нарахування позивачем санкцій згідно з позовними вимогами є правомірними заходами захисту свого порушеного права у вигляді несвоєчасної оплати відповідачем рахунків згідно договору про постачання електричної енергії, шо підтверджено відповідними доказами.

Посилання скаржника на недотримання позивачем при розрахунку пені вимог ч. 6 ст. 232 ГК України є необґрунтованим з огляду на те, що в розрахунку пені міститься інформація про припинення нарахування пені через 6 місяців від дня, коли зобов`язання повинно було бути виконано (стовпчик 4 "Тип події").

У скарзі відповідач просить суд застосувати положення ст. 83 ГПК України та зменшити суму пені, але положеннями цієї статті не передбачене таке право суду. Крім цього, для застосування такого права, яке передбачене ст. 233 ГК України, суд повинен взяти до уваги не лише сам факт наявності такої заяви сторони, але і ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Наведена норма не є імперативною, вона застосовується при наявності відповідних умов на розсуд суду. Позивач звертає увагу суду, що відповідач не довів, що вжив всіх можливих заходів щодо належного та вчасного виконання зобов`язання за договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом під час розгляду справи по суті, 11.05.2017 року між ПАТ "Миколаївобленерго" (правонаступником якого є акціонерне товариство "Миколаївобленерго") як постачальником та Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції як споживачем було укладено договір № 44/6197 про постачання електричної енергії, згідно з п. 1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 5.0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точка продажу електричної енергії по кожному об`єкту споживача визначається додатком № 8 "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін". Приєднана потужність у точках підключення становить 5.0 кВт.

Згідно з п. 9.4 даного договору, він набирає чинності з 01.03.2007р. і укладається на строк до 31.12.2017 р., а в частині розрахунків договір діє до повного їх завершення.

У наступному, між сторонами було укладено аналогічні договори про постачання електричної енергії № 44/6197 від 10.04.2018р. та від 25.06.2018р., згідно з п. 1 яких постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 45.0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точка продажу електричної енергії по кожному об`єкту споживача визначається додатком № 8 "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін". Приєднана потужність у точках підключення становить 45.0 кВт.

Пунктом 2.1 зазначених договорів визначено, що під час виконання умов договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ), затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 2.2.2. договорів, постачальник зобов`язався постачати споживачу електроенергію як різновид товару:

- в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього Договору (додаток № 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу");

- згідно з фактичною категорією струмоприймачів споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком № 8 "Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін";

- із дотриманням граничних показників якості електричної енергії на межі балансової належності визначених державними стандартами (ГОСТ 13109-97);

- забезпечити отримання споживачем електричної енергії на рівні дозволеної потужності, згідно додатку № 2 («Перелік об`єктів споживача»).

Відповідно до пункту 2.3.3. договорів, споживач зобов`язався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків № 10 "Порядок розрахунків" та № 4 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

Пунктом 2.3.4. договорів передбачено, що споживач зобов`язався здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 5 "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії".

Пунктом 4.2.1. договорів встановлено відповідальність споживача, згідно з яким за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3. - 2.3.4. цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 10 «Порядок розрахунків», споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та індекс інфляції. Сума зазначених нарахувань вказується у окремих розрахункових документах.

Згідно з пунктом 9.4. договору від 25.06.2018р., відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовилися, що умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.01.2018р., укладається на строк до 31.12.2018 року, а в частині розрахунків - до їх повного завершення.

Договір вважається продовженими на відповідний строк, якщо за місяць до закінчення терміну його дії буде заявлено однією із сторін про продовження цього договору.

Відповідно до Додатку № 10 "Порядок розрахунків" до договору, розрахунковим вважається період з 01 числа місяця по 31 число цього місяця (або іншого останнього дня місяця) включно. Споживач протягом розрахункового періоду до 20 числа поточного місяця здійснює плановий платіж у розмірі 100% заявленого обсягу споживання активної електричної енергії поточного розрахункового періоду на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. В день надання «Акту про використану електричну енергію» постачальник надає споживачу рахунок на здійснення планового платежу за активну та реактивну електроенергію та рахунки за фактично спожиту активну електроенергію і фактичне перетікання реактивної електроенергії за розрахунковий період.

На виконання умов вищезазначених договорів відповідач у період з січня по липень 2018 року включно використав реактивну електроенергію на суму 781,07 грн., що підтверджується складеними та підписаними сторонами Актами про прийняття - передавання товарної продукції за вказаний період та останнім не заперечується.

Позивач своєчасно надавав відповідачу рахунки на сплату за спожиту активну електроенергію та за перетікання реактивної електроенергії, які були отримані останнім, що підтверджується підписами уповноважених осіб відповідача на корінцях цих рахунків. При цьому, Акти про прийняття - передавання товарної продукції, складання яких передбачено п. 6.13 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28, що діяли у спірний період, підписувались як постачальником, так і споживачем.

За твердженням позивача, незважаючи на отримання рахунків на сплату за спожиту активну електроенергію та за перетікання реактивної електроенергії, відповідач систематично порушував свої договірні зобов`язання щодо своєчасної їх оплати, зокрема, за вказаний період сплатив позивачеві лише 262,79 грн., у зв`язку з чим у відповідача виник борг за використану та згенеровану з січня по липень 2018 року реактивну енергію в розмірі 518,28 грн., який позивач просив стягнути з відповідача, а також на підставі п. 4.2.1 договору 9 707,95 грн. пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 1 550,65 грн втрат від інфляції та 1002,17 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Задовольняючи позов місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 626, 627, 526, 530, 549, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 179, 230, 233 ГК України та за результатами перевірки обчислених позивачем розрахунків заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів в цілому погоджується з прийнятим місцевим судом судовим рішенням про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який в силу ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Частиною 1 ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частиною 7 ст. 276 ГК України передбачено, що оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні умови виконання господарських зобов`язань містяться у ст.193 ГК України.

Разом з тим, судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості спожитої активної електроенергії та за перетікання реактивної електроенергії поставленої за укладеними договорами про постачання електричної енергії, внаслідок чого у нього виник борг за використану та згенеровану з січня по липень 2018 року реактивну енергію в розмірі 518,28 грн., і відповідач вказані обставини не спростував.

Доводи відповідача щодо відсутності доказів отримання повноважним представником відповідача рахунків на оплату, у зв`язку з чим не виникло обов`язку сплати вказаних рахунків та не може настати відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки обов`язок з оплати електроенергії виникає у відповідача не у зв`язку із наданням чи ненаданням йому рахунків, а у зв`язку з тим, що йому продано та ним спожито відповідну електроенергію. Строк її оплати визначається умовами договорів, а саме додатком № 10 «Порядок розрахунків» та додатком № 5 "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії", якими встановлено обов`язок саме відповідача отримувати рахунки у постачальника. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів неотримання рахунків, в той час як всі рахунки, наявні у справі, містять підписи уповноважених осіб відповідача. При здійсненні оплати у платіжних дорученнях відповідачем зазначені номера та дати відповідних рахунків, як підстава здійснення їх оплати.

Таким чином, судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач не заперечуючи наявності боргу за використану та згенеровану з січня по липень 2018 року реактивну енергію в розмірі 518,28 грн., не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим зазначений борг відповідача місцевим судом обґрунтовано визнано таким, що підлягає стягненню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач на підставі п. 4.2.1 договорів нарахував відповідачеві 9 707,95 грн - пені та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 1 550,65 грн. - інфляційних втрат і 1002,17 грн - 3% річних

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Як вже було зазначено вище, пунктом 4.2.1 договорів встановлено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3. - 2.3.4. цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 10 «Порядок розрахунків», споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, 3% річних та індекс інфляції. Сума зазначених нарахувань вказується у окремих розрахункових документах.

Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договорів строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, втрат від інфляції та 3% річних є обґрунтованими.

Перевіривши обчислені позивачем розрахунки пені, процентів річних та втрат від інфляції господарський суд першої інстанції правильно встановив, що вони відповідають умовам укладених сторонами договорів та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому дійшов підставного висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявлених до стягнення сумах, а саме 9 707,95 грн пені, 1002,17 грн. 3% річних та 1 550,65 грн. втрат від інфляції.

Доводи скаржника про те, що нарахування пені відбувалось поза межами строків, встановлених ст. 232 ГК України, спростовуються наявним у справі обґрунтованим розрахунком пені обчисленої позивачем, з якого вбачається, що в розрахунку пені міститься інформація про припинення нарахування пені через 6 місяців від дня, коли зобов`язання повинно було бути виконано (стовпчик 4 "Тип події").

Разом з тим, відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" від 26.12.2011р.№ 18, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Апеляційний суд відхиляє аргументи відповідача про те, що суд першої інстанції при відмові у задоволенні заяви відповідача про зменшення пені не взяв до уваги доводи відповідача та не застосував приписи статті 233 Господарського кодексу України і статті 551 Цивільного кодексу України, з огляду на таке.

Суд зазначає, що враховуючи приписи частини 3 статті 551 ЦК України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів того, що порушення зобов`язання за договорами про постачання електричної енергії сталося випадково з незалежних від відповідача причин та цей випадок є винятковим, а також те, що порушення зобов`язання за договорами з боку відповідача у даній справі не є виключенням чи випадком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для зменшення розміру пені.

Частиною 1 статті 173 ГПК України визначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Таким чином, нормою процесуального права передбачено право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати із тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним господарським судом, підстави позову аргументовано фактом неналежного виконання відповідачем умов договорів про постачання електричної енергії № 44/6197 від 11.05.2017, від 10.04.2018 та від 25.06.2018. Тобто безпосередньою підставою позову є невиконання відповідачем умов зазначених договорів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги пов`язані між собою підставою виникнення, поданими доказами та обґрунтовані одними і тими самими обставинами, зокрема, невиконанням відповідачем вимог договорів про постачання електричної енергії № 44/6197 від 11.05.2017, від 10.04.2018 та від 25.06.2018.

У свою чергу, помилковим слід визнати твердження скаржника щодо порушення правил об`єднання вимог у позовній заяві, пославшись на те, що вимоги, об`єднані позивачем у позовній заяві, не пов`язані між собою ні підставою виникнення (заборгованість виникла із різних договорів), ні поданими доказами (рахунки та акти виконаних робіт складались окремо по кожному договору).

Слід також зазначити, що скаржник стверджуючи про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, не врахував положень частини 6 статті 173 ГПК України, яка надає суду право з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Викладене в скарзі твердження про те, що сумісний розгляд об`єднаних вимог перешкоджатиме з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво ускладнить вирішення спору, є безпідставним, оскільки таке право суду визначено у статті 173 ГПК України та пункті 3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку об`єднання відповідних позовних вимог не матиме наслідком суттєвого утруднення вирішення спору, а навпаки, об`єднання позовних вимог у даній справі дає можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин.

Твердження скаржника про те, що у даному випадку судом першої інстанції мала бути надана правова оцінка правовідносинам сторін по кожному із договорів, досліджено строки дії договорів, досліджено різне коло та обсяг доказів, наданих на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідність первинних документів умовам правочинів, докази надання послуг, їх часткової оплати, строки оплати та періоди прострочення, складання, направлення та отримання рахунків або рахунків-актів, не спростовує висновків апеляційного суду про зв`язок між позовними вимогами, підставами їх виникнення, поданими доказами та обґрунтуванням одними і тими самими обставинами, зокрема невиконанням відповідачем вимог зазначених вище договорів.

Отже, зазначені відповідачем обставини не є підставою для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договорами про постачання електричної енергії.

Таким чином, звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач не спростував висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування правильного рішення місцевого суду відсутні.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2441,87 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 12.12.2018р. справі № 916/2074/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - без задоволення.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і згідно з ч.5 ст.12, ч.2 ст.282 та п.2 ч.3 ст.287 касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених у підпунктах а-г п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 12.08.2019

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир. К.В.

Колоколов С.І.