РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.08.2019Справа № 910/6140/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/6140/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітон Компані" (43020, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Електроапаратна, буд. 3)

До Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1Д)

Про визнання недійсними пункту договору фінансового лізингу

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітон Компані" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - відповідач) про визнання недійсним пункту 8.2 Договору фінансового лізингу № 4К16086ЛИ від 16.09.2016, а саме, щодо підстав розірвання в односторонньому порядку за ініціативою банківської установи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в Договорі фінансового лізингу містяться умови, які регулюють дострокове розірвання в односторонньому порядку лише в інтересах та за ініціативи відповідача, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітон Компані" без руху, встановлено позивачеві строк на усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали шляхом: подання до суду письмової заяви із зазначенням офіційних електронних адрес та адрес електронної пошти відповідача або заяви про те, що такі відомості позивачу невідомі або відсутні; подання доказів, які підтверджують відправлення відповідачу копії позовної заяви поданої до суду і доданих до неї документів; подання документів (всіх доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги) в оригіналах або в належним чином засвідчених копіях, згідно з п. 5.27 Уніфікованої системи організаціно-розпорядчої документації (Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, чинний від 01.09.2003).

Разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, , відповідно до якої заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом: (1) зупинення розірвання в односторонньому порядку Договору фінансового лізингу № 4К16086ЛИ від 16.09.2016 згідно Повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу від 17.04.2019 № Э.Upr1/3-82878; (2) заборони відповідачу вчиняти дії щодо розірвання в односторонньому порядку Договору фінансового лізингу № 4К16086ЛИ від 16.09.2016 та витребування (повернення) майна.

Розглянувши заяву про забезпечення позову суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, про що постановив ухвалу від 16.05.2019, в якій навів мотиви та обґрунтування прийнятого рішення.

31.05.2019 від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви, яким останній усунув недоліки, встановлені даною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/6140/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін; запропоновано сторонам надати докази по справі та повідомлено, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 12.07.2019.

04.07.2019 через відділ канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, між ТОВ «КАПІТОН КОМПАНІ», як лізингоодержувачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як банком 16.09.2016 був укладений договір фінансового лізингу № 4К16086ЛИ (надалі - договір), згідно умов якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Відповідно до п. 3.1. договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому - передачі майна. З моменту підписання такого акту лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання.

В п. 5.1.8. договору сторони погодили, що банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, договір є розірваним з дати зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору.

Відповідно до п. 6.2.4. договору лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору в стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання договору.

В п. 8.1. договору сторони погодили, що цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою лізингоодержувача, після письмового повідомлення про це банка за 3 дні за наявності погодженої банком пропозиції, щодо нового лізингоодержувача.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 (три) дні, у наступних випадках: у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов`язань з належного/цільового використання майна, збереження майна. Не отримання згоди банку у встановлених випадках (п. 8.2.1.); у випадках одержання ухвали про порушення справи про банкрутство, постанови про накладення арешту на майно, вироку суду про конфіскацію майна лізингоодержувача (п. 8.2.2.); у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 (тридцять) днів. Порушення строків сплати винагороди за договором (п. 8.2.3.);у випадку, якщо майно знищене, пошкоджене та не може бути відновлене (у повідомленні банк зазначає суму збитків та санкцій) (п. 8.2.4.).

В п. 8.4. договору сторони погодили, що у повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання договору. При цьому для розірвання договору, договорів про внесення змін сторони не укладають.

Відповідно до п. 9.1. договору строк дії договору з дати підписання договору по 25.08.2024. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання.

Згідно акта приймання-передачі майна від 16.09.2016 позивачем отримано визначене договором майно, а саме - нерухоме майно за адресою Тернопільська обл., Тернопільський, р-н, с. Романівка, Підволочинське шосе, буд. 3А ; нежитлове приміщення загальною площею 12,8 кв.м.

На думку позивача, зміст п. 8.2. договору суперечить нормам чинного законодавства України, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, умови пункту 8.2. договору, на думку позивача, щодо підстав та порядку розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку (лізингодавця) лише шляхом письмового повідомлення, суперечать ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та значно погіршують становище лізингоодержувача, і порушують право лізингоодержувача на предмет лізингу, та принципи цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України, справедливості, добросовісності та розумності.

Предметом позову у даній справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним п. 8.2. договору фінансового лізингу № 4К16086ЛИ від 16.09.2019, укладеного між сторонами.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав дотримання сторонами вимог чинного законодавства при укладання договору та погодженні п.8.2. договору.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України внормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Предметом доказування у будь-якій господарській справі є лише ті факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше матеріально-правове значення для вирішення господарської справи по суті і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем заявлені вимоги про визнання п. 8.2. договору недійсним, відповідно до предмету доказування у даній справі входять лише обставини дотримання сторонами вимог чинного законодавства на момент укладання договору - 16.09.2016.

В п. 8.2. договору сторони визначили випадки розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача внаслідок порушення останнім умов договору.

Статтею 651 Цивільного кодексу України внормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підставі порушення договору. Розірвання або зміни договору може відбутися у зв`язку із односторонньою відмови від договору однієї із його сторін, що тягне правові наслідки його розірвання або зміни. У даному випадку зміст поняття "підстава" розірвання або зміни договору є дещо іншою. Поняттям підстава розірвання або зміни договору у даному разі охоплюється: по-перше, підстава для односторонньої відмови від договору, а по-друге, сам правочин щодо односторонньої відмови від договору. Іншими словами коли констатується, що договором або законом передбачена можливість односторонньої відмови від договору, завжди мається на увазі підстава, що передбачена договором або законом, для вчинення односторонньої відмови від договору, що у свою чергу, як юридичний факт та правочин, є підставою для настання правових наслідків розірвання або зміни договору.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Статтею 782 Цивільного кодексу України встановлено право наймодавця відмовитися від договору найму. Так, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закон України «Про фінансовий лізинг».

Статтею 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2) внормовано, що лізингодавець має право (1) відмовитися від договору лізингу та (2) вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Отже, ст. 782 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 7 та ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено право лізингодавця на односторонню відмову від договору у випадку несплати лізингоодержувачем платежів, при цьому ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» також встановлено право лізингодавця у безспірному порядку вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Таким чином, зміст п. 8.2. договору повністю відповідає положенням чинного на момент укладання договору законодавству.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України внормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладання сторонами договору, свідчить про те, що вони дійшли згоди щодо всіх його умов, в тому числі і щодо порядку розірвання в односторонньому порядку договору за ініціативою банку, що не суперечить ст. 7, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» та відповідає положенням ст. 6, 627, 782 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що п. 8.2. договору не суперечить положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, як не доведених та необґрунтованих.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітон Компані" (43020, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Електроапаратна, буд. 3; ідентифікаційний код 39711908) до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ідентифікаційний код 14360570) про визнання недійсними пункту договору фінансового лізингу відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітон Компані" (43020, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Електроапаратна, буд. 3; ідентифікаційний код 39711908).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.08.2019.

Суддя Г. П. Бондаренко