ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 справа № 914/8/19

Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів: судді Бортник О.Ю. - головуюча, суддів Король М.Р. та Рима Т.Я., за участі секретаря судових засідань Корольчук О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" м.Київ,

та до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11", м.Львів,

про 4 660 809,35 грн.

За участю представників:

від позивача - Деркач О.Р. - адвокат,

від відповідача - Яциніна М.-М.С. - адвокат.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", м. Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11", м. Львів, про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4 С16083ЛИ від 16.09.2016 року, в розмірі 4 660 809,35 грн. (2 087 344,12 грн. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 1 898 944,20 грн. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 674 521,03 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання). Позивачем, 13.02.2019р. та 13.05.2019 р., подавались заяви про збільшення позовних вимог, які прийнято до розгляду ухвалами суду.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач стверджує, що відповідач в порушення умов Договору фінансового лізингу №4 С16083ЛИ від 16.09.2016 року, несвоєчасно сплачує лізингові платежі та винагороду за користування лізинговим майном. В зв`язку з цим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача прострочену заборгованість по сплаті лізингових платежів, прострочену винагороду за користування лізинговим майном та пеню за прострочення сплати наведених вище платежів. Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на норми ст. ст. 173, 174, 193, 216, 230, 231 ГК України, ст. ст. 15, 16, 509, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 627, 806 ЦК України, ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", а також на приписи укладеного 16.09.2016 р. між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є позивач у справі, та відповідачем, договору фінансового лізингу № 4С16083ЛИ (надалі - Договір). Зокрема позивач посилається на п.п. 1.1., 1.2., 2.3.2., 3.1., 6.2.11., 6.2.8., 7.1. Договору.

З урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, які прийняті судом до розгляду, позивач просить стягнути на його користь 8 418 880,82 грн. (3440210,93 грн. - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 3203018,44 грн. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 1775651,45 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання). Позовні вимоги збільшувались позивачем в зв`язку з зростанням календарного періоду заборгованості.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову. При цьому відповідач посилається на те, що позивачем неправильно обчислено суми заборгованостей, а відтак, і пені.

Відповідач вказує, що у розрахунку позовних вимог, зробленому позивачем, не відображено суми та дати погашення тіла фінансового лізингу, допущені помилки та відсутня уся необхідна інформація для проведення математичних розрахунків. Відповідач вважає, що Розрахунок позивача не може бути прийнятий судом до уваги як належний розрахунок заборгованості за договором, оскільки він є суперечливим і не відображає повною мірою чіткого розрахунку сум грошових коштів та дат, в які відповідач сплачував кошти на виконання умов договору фінансового лізингу.

Відповідач також посилається на те, що Додатковою угодою до Договору від 03.11.2016 року з 07 листопада 2016 року встановлено відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 10,5% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, а у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів - 21%. Проте позивачем у Розрахунку в графі за 07.11.2016 року застосовано попередню відсоткову ставку, а не ставку 10,5 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна. Різниця між розрахунками позивача та відповідача за 07.11.2016 р. становить, на думку позивача, становить 919,02 грн.

За таких обставин, відповідач вважає, що позивачем неправильно обчислено й пеню за несвоєчасну сплату винагороди за користування майном. Разом пеня то тілу і по відсотках, на переконання відповідача, становить 584 499,49 грн., а різниця між розрахунками позивача та відповідача по пені складає 90 021,54 грн.

Стислий виклад відповіді позивача на відзив.

Позивач з доводами відповідача не погоджується, вважає свої розрахунки заборгованостей та пені правильними й такими, що відповідають наявним у матеріалах справи доказам та обставинам справи.

Стислий виклад заперечень відповідача на заяви позивача про збільшення позовних вимог.

Відповідач посилається на те, що із наданих позивачем розрахунків неможливо встановити дійсну суму, оскільки у розрахунку відсутня уся необхідна інформація для проведення математичних розрахунків, розрахунок не відображає повною мірою чіткого розрахунку сум грошових коштів та дат, в які відповідач сплачував кошти з метою виконання умов договору фінансового лізингу.

До матеріалів справи не додано доказів щодо сум та дат сплати відсотків за користування предметом лізингу, що унеможливлює перевірку правильності зарахування відсотків як судом так і відповідачем та здійснення контр-розрахунку відсотків.

У розрахунку за 28.12.2018 не відображено сплату відсотків у сумі 24 250 грн., що підтверджується платіжним дорученням №636 від 28 грудня 2018 року. Натомість, ці відсотки враховані банком аж 31. 12. 2018, та за ці дні безпідставно нараховано пеню.

У відповідача відсутні спеціальні знання, щоб навести аналогічний контр-розрахунок або перевірити розрахунок позивача детальніше. На підприємстві немає чітких даних стосовно простроченої заборгованості за Договором оскільки підприємство не веде щомісячний розрахунок простроченої заборгованості, підприємство лише веде загальний розмір заборгованості по лізингу без врахування простроченої заборгованості, яка стягується позивачем.

Проти таких доводів відповідача позивач заперечив, свої заперечення виклав у письмових поясненнях від 21.03.2019 р., поданих суду 25.03.2019 р.

Позивач стверджує, що він врахував заперечення відповідача щодо не відображення сплати відсотків у сумі 24 250,00 грн. саме 28.12.2018р., й відповідно сума пені за накопичувальним підсумком складає 1133223,06грн.

Позивач посилається на те, що у матеріалах справи відсутні взаємно суперечливі докази, а надумані Відповідачем доводи щодо неможливості встановити реальний розмір основної заборгованості, нарахованої винагороди (процентів), пені спростовуються простими математичними розрахунками позивача, що вже надавалися у відповіді на відзив.

Суд має можливість встановити дійсний розмір заборгованості на підставі наявних у матеріалах справи доказів (виписки про рух коштів, розрахунку заборгованості, умов Кредитного договору, детального математичного розрахунку боргу).

У поясненнях від 26.07.2019 р. та від 30.07.2019 р. відповідач наводить допущені позивачем, на його думку, арифметичні помилки у розрахунках ціни позову.

Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 08.01.2019 р. відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

У судових засіданнях, призначених на 11.02.2019 р., 06.03.2019 р., 26.03.2019 р., оголошувались перерви.

Ухвалою суду від 06.03.2019 р. прийнято до розгляду заяву позивача, подану ним 13.02.2019 р., про збільшення позовних вимог, продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів колегію суддів з розгляду справи № 914/8/19 сформовано у складі: суддя бортник О.Ю. - головуюча суддя, суддів Рим Т.Я. та Мороз Н.В.

Ухвалою суду від 10.04.2019 р. прийнято справу № 914/8/19 до розгляду колегіально, призначено дату підготовчого засідання.

У судовому засіданні 15.05.2019 р. протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 28.05.2019 р.

Ухвалою суду від 28.05.2019 р. прийнято заяву позивача від 10.05.2019 р. про збільшення позовних вимог до розгляду, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача за № 31/3 від 31.01.2019 р. про призначення судово-економічної експертизи та зупинення провадження у справі № 914/8/19 до отримання судом результатів експертизи.

Ще однією ухвалою суду від 28.05.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У зв`язку з перебуванням судді Рима Т.Я. у відпустці, 18.06.2019 р. здійснено автоматизовану заміну члена колегії суддів, суддю Рима Т.Я. замінено суддею Король М.Р.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті, яке відбулось 18.06.2019 р., оголошено протокольну ухвалу про оголошення перерви до 15.07.2019 р.

У зв`язку з перебуванням судді Мороз Н.В. у відпустці, 12.07.2019 р. здійснено автоматизовану заміну члена колегії суддів, суддю Мороз Н.В. замінено на суддю Рима Т.Я.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті, яке відбулось 15.07.2019 р., протокольною ухвалою оголошено перерву до 31.07.2019 р.

Мотивувальна частина рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши наявні у ній докази, суд встановив таке.

Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке реорганізоване у Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем 16.09.2016 р. укладено договір фінансового лізингу № 4С16083ЛИ (надалі - Договір). Відповідно до п. 1.1. цього Договору позивач передає відповідачу майно, власником якого є позивач, а відповідач приймає це майно від позивача в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У пункті 1.2. Договору сторони узгодили, що вартість майна на дату укладення Договору становить: 22319 000,00 грн. За змістом п. 3.1. Договору передача позивачем та прийом відповідачем майна в лізинг здійснювалось на підставі акту прийому-передачі майна зазначеним у Додатку №3, що є невід`ємною частиною Договору.

У день укладення Договору, 16.09.2016 п. позивач передав відповідачу по акту приймання-передачі майно, яке є предметом фінансового лізингу згідно з додатком № 1 до Договору, що підтверджується актом приймання-передачі майна № 1 (Додаток № 3 до Договору).

Сторони у пункті 2.1. Договору також погодили, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком № 2 до договору та цього ж дня, 16.09.2016 р., уклали цей Додаток до Договору.

Вищевказані Договір фінансового лізингу та додатки № № 1, 2, 3 до нього підписано сторонами договору із використанням електронного цифрового підпису.

Між сторонами у справі 16.09.2016 р. укладено Додаткову угоду до Договору фінансового лізингу № 4С16083ЛИ.

Крім цього, сторони у справі 03.11.2016 р. уклали ще одну Додаткову угоду до цього договору, якою з 07 листопада 2016 р. змінили пункти 2.3.2. та 2.3.3. розділу 2 «Лізингові платежі». Цю додаткову угоду підписано сторонами договору із використанням електронного цифрового підпису.

Позивач стверджує, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та перестав сплачувати лізингові платежі, передбачені Договором. За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача передбачених договором фінансового лізингу платежів та пені за несвоєчасну сплату таких платежів.

Таким чином, між сторонами у справі виникли правовідносини щодо фінансового лізингу та забезпечення належного виконання взятих на себе за Договором фінансового лізингу зобов`язань із своєчасної сплати лізингових платежів та стягнення неустойки (пені).

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у ній докази, суд дійшов висновку, що позов, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до приписів п. 6.2.11. Договору фінансового лізингу № 4С16083ЛИ відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачу: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати позивача, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 6.2.8. Договору на відповідача покладено обов`язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Розмір, структуру, строки сплати лізингових платежів сторонами погоджено шляхом укладення Додатку №2 до Договору, про що зазначено у п. 2.1. Договору.

Відповідно до пункту 2 Договору лізингові платежі складались у тому числі й з винагороди, яка мала сплачуватись на рахунок, зазначений у пункті 1.4. Договору, зокрема, відсоткової винагороди за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у Додатку № 2.

У Додатковій угоді від 03.11.2016 року сторони погодили, що починаючи з 07.11.2016 року відсоткова винагорода становить 10,5% річних.

У Додатку № 2 до Договору (Графік лізингових платежів) сторони погодили, що відповідач сплачує лізингові платежі 25.10.2016 р., 25.09.2017 р., а починаючи з 25.10.2017 р. - щомісяця до 25.08.2024 р. Сторони погодили, що після сплати лізингового платежу 25.09.2018 р. у розмірі 262576,47 грн . залишок заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна мав складати 18642929,42 грн.

Наявними у матеріалах справи виписками по рахунках та розрахунками заборгованості позивача підтверджується та обставина, що відповідач з 25.09.2017 р. почав допускати сплату лізингових платежів в рахунок вартості майна не у повному обсязі. За період з 26.09.2017 р. по 25.04.2019 р. відповідач недоплатив позивачу 3440210,93 грн. лізингових платежів в рахунок вартості майна. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували наявність згаданої вище заборгованості відповідача перед позивачем.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3440210,93 грн. заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Позивач також стверджує, що відповідач заборгував йому 3203018,44 грн. винагороди за користування лізинговим майном за період з 26.10.2016 р. по 25.04.2019 р. Суд дослідивши наявні у матеріалах справи докази. Оцінивши їх у сукупності та здійснивши перерахунок цієї заборгованості, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, в сумі 3202099,42 грн., виходячи з такого.

Позивач, всупереч приписам ст. 629 ЦК України, безпідставно не взяв до уваги норми підпункту 2.3.2. Договору в редакції укладеної між сторонами 03.11.2016 р. Додаткової угоди до договору. Відповідно до пункту 1 згаданої додаткової угоди, з « 07» листопада 2016 року сторони дійшли згоди змінити зокрема п. п. 2.3.2 розділу 2 «Лізингові платежі» Договору та викласти його в наступній редакції: 2.3.2. Відсоткову винагороду за користування Майном у розмірі 10,5(десять цілих п`ять десятих) % річних від суми залишку несплаченої вартості Майна, виходячи з фактичної кількості днів користування Майном, та 360 днів у році, щомісяця, в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в Додатку № 2. За відсутності станом на 07.06.2016 р. факту порушення з боку відповідача зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених Договором, позивач нарахував відповідачу за один день, а саме 07.11.2016 р. відсоткову винагороду, виходячи із процентної ставки 12 % річних, а не 10,5 % річних. Так, за період з 02.11.2016 р. до 06.11.2016 р. включно відсоткова винагорода, обчислена, виходячи із 12 % річних, становила 36760,71 грн. Відсоткова винагорода за 07.11.2016 р., обчислена, виходячи із 10,5 % річних, становила 6433,12 грн. Таким чином, разом за період з 01.11.2016 р. до 07.11.2016 р. включно відсоткова винагорода за користування Майном, відповідно до умов Договору, становила 43193,83 грн. Тоді як позивач нарахував відповідачу за цей період (з 02.11.2016 р. до 07.11.2016 р.) 44112,85 грн., що не відповідає умовам Договору.

Висловлені у судовому засіданні усні посилання позивача на норми ст. 253 ЦК України та пояснення, що в зв`язку з існуванням такої норми Закону нарахування відсоткової винагороди за користування Майном, виходячи із процентної ставки 10,5 річних, починається з 08.11.2016 р., а не з 07.11.2016 р., є безпідставними. У Додатковій угоді сторони не встановлювали строку (часу) в розумінні статті 253 ЦК України, а визначили вихідний момент, з якого позивач може здійснювати своє право на отримання відсоткової винагороди у розмірі 10,5 % річних, а відповідач зобов`язаний виконати свій обов`язок із сплати позивачу відсоткової винагороди, виходячи із ставки 10,5 % річних. Згідно з відомостями Словника української мови (Академічний тлумачний словник 1970-1980) «з», зокрема уживається при вказуванні на час, період, що є вихідним моментом у розвитку, поширенні якоїсь дії, стану. Аналогічним чином застосуванню підлягають облікові ставки, встановлені Національним банком України, та саме таким способом застосовувались позивачем облікові ставки Національного банку України при обчисленні пені за договором (з дня їх встановлення, а не з наступного дня після їх встановлення).

З огляду на вищенаведене, позивачем необґрунтовано нараховано відповідачу на зазначену суму заборгованості з відсоткової винагороди за користування Майном пеню на підставі п. п. 7.1. Договору.

Згідно з пунктами 7.1., 7.9. та 7.10. Договору сторони погодили, що у випадку порушення відповідачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород він сплачує позивачу за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні. Строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим Договором встановлюються Сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років. Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 (п`ятнадцяти) років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане відповідачем.

Здійснивши перерахунок суми пені, яка підлягає стягненню з відповідача. Суд, враховуючи вищенаведене, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за період з 27.09.2017 р. по 25.04.2019 р. є обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення лише в сумі 1774950,86 грн. Позовні вимоги щодо решти пені безпідставні та задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача про неврахування позивачем при розрахунку відсоткової винагороди 24250 грн., які сплачено відповідачем 28.12.2018 р. платіжним дорученням № 636 спростовуються розрахунком заборгованості з цієї винагороди, зробленим позивачем та долученим до заяви про збільшення позовних вимог.

Норми права, які застосовував суд при вирішенні справи, та мотиви їх застосування.

З огляду на характер спірних правовідносин між сторонами у справі, суд при прийнятті рішення у справі, виходив з того, що відповідно до приписів ст. ст. 509, 526, 530, 547, 549, 610, 611, 627, 629 ЦК України та ст. ст. 173, 174, 232 ГК України. Відповідно до цих правових норм зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковий для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, видом якого є неустойка (штраф, пеня), вчиняється у письмовій формі.

Частиною 1 статті 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до приписів ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний зокрема прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

На підставі статті 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 3, 13, 74,76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 240, 241, 242, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатурн-11» (79031, Львівська область, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 200. Код ) задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сатурн-11» (79031, Львівська область, м. Львів, вул. Стрийська, буд. 200. Код ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код ЄДРПОУ 14360,21 грн. (3440210,93 грн. простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 3202099,42 грн. простроченої заборгованості з винагороди за користування лізинговим майном, 1774950,86 грн. пені за порушення грошового зобов`язання) та 126258,92 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до або через відповідний суд протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.08.2019 р.

Головуючий суддя Бортник О.Ю.,

Суддя Король М.Р.,

Суддя Рим Т.Я.