СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
29.07.2019 Справа № 922/3650/18
судді Східного апеляційного господарського суду Слободіна М.М. стосовно постанови колегії суддів САГС від 29.07.2019 у справі № 922/3650/19
Вважаю, що постанова Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 у справі № 922/3650/18 не відповідає закону.
Протиправність рішення колегії суддів полягає у наступному.
Відповідно до змісту ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, законодавцем впроваджений такий критерій застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, який створює в суду обов`язок встановити, коли саме особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права.
Крім того, в цій частині вважаю за необхідне зробити відступлення і зазначити, що впроваджений законодавцем альтернативний принцип визначення початку перебігу позовної давності: або 1) з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або 2) з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про особу, яка порушила її право, суперечить принципу розумності. Очевидним є те, що особа не може захистити своє порушене право, не маючи обізнаності щодо суб`єкта, який його порушив, оскільки це унеможливлює подання позову (визначення відповідача у позові). Тому вказане формулювання ст. 261 ЦК України є очевидною помилкою законодавця, і при визначенні перебігу строку позовної давності обидва критерії повинні застосовуватись судом спільно, а не альтернативно.
З урахуванням вказаного застереження слід прийти до висновку, що підхід суду до визначення предмету доказування у спорі не може мати формального характеру і опиратись тільки на встановлення дати вчинення дії, яка порушила право позивача, а повинен забезпечувати дійсне дослідження обох наведених вище критеріїв.
Між тим, у даному спорі судами обох інстанцій був застосований виключно формальний критерій (встановлена лише дата порушення права), і висновок про сплив строку позовної давності був зроблений без урахування суттєвих обставин даного спору.
Зокрема, з обставин даного спору випливає, що дії керівника ДП «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» носили протиправний характер: рішення про відмову від права постійного користування було прийнято із виходом за межі компетенції, поза волею власника землі і без інформування його про таке рішення; рішення мало очевидно протиправний характер, оскільки суперечило ЗУ «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» та ст. 191 ЦК України; відмова від права користування адресована неналежному суб`єкту (відповідачу, який не є власником спірної землі); рішення відповідача про скасування державного акту про право постійного користування є не тільки нікчемним і незаконним, але й шкідливим для цивільного обороту, оскільки відповідач тим самим здійснив розпорядження землею, на який розташовані належні позивачу об`єкти нерухомості; в подальшому факт протиправного розпорядження землею був прихований від власника, який добросовісно сплачував земельний податок до дня вирішення даного спору і аналогічний час здійснював володіння своєю нерухомістю.
Всі наведені вище факти безспірно встановленні судами двох інстанцій, наведені у відповідних судових рішеннях і не потребують докладного викладення в окремій думці.
Однак, судами обох інстанції проігнорована екстраординарна цивільна протиправність дій керівника ДП «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» та відповідача у спорі.
Між тим, обставини даного спору (екстраординарна цивільна протиправність дій і обставини їх приховання від власника землі) дозволяють суду прийти до висновку про те, що метою цих дій було свідоме позбавлення держави належної їй земельної ділянки в інтересах відповідача або третіх осіб.
За таких умов формальний підхід суду (обрахування строку позовної давності із дати порушення права) є неприйнятним, оскільки суперечить як змісту, так і духу норми ст. 261 ЦК України.
Так, вказана норма спрямована на захист відповідачів від необґрунтованого судового переслідування (законне право порушника уникнути переслідування після спливу певного строку), і кінцевою метою даної норми є забезпечення стабільності цивільного обороту.
Однак наведена мета не є тотожною меті легалізації неправомірно привласненого майна.
Межа між законним правом порушника уникнути судового переслідування та протиправною легалізацією за ним незаконно привласненого майна проходить саме через вірне визначення судом початку витікання строку позовної давності.
Інакше кажучи, обрахування цього строку не може бути однаковим для ординарних спорів (спорів, які не мають ознак свідомого заволодіння чужим майном і приховання вчиненого) і спорів, обставини яких з повною ясністю показують, що незаконність розпорядження майном була очевидною як для посадової особи підприємства, так і для відповідача, і розпорядження майном було вчинене таким образом, що звичайна обачливість власника не дозволяла йому взнати про порушення його права.
Будь-яке інше тлумачення закону буде тільки заохоченням порушників закону до якомога кращого приховання ознак і слідів вчиненого заволодіння чужим майном.
В даному спорі суди обох інстанції самоусунилися від дослідження тих фактів, що підприємство ДП «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» безперешкодно володіло об`єктами нерухомості і землею під ними і навколо них до дня подання позову; що таке володіння не викликало жодних заперечень у інших осіб, які могли мати речові права на землю; що позивач добросовісно вносив плату за землю до дня подання позову; що відповідач роками не повідомляв власника землі про здійснене розпорядження тощо.
Відповідно, ці факти не отримали жодної оцінки суду.
На мою думку, ці факти свідчать про те, що позивач, проявляючи звичайну обачність власника, не знав і не міг знати про порушення свого права, а також суб`єктів його порушення, в силу чого строк позовної давності у даному спорі не сплив.
Крім того, здійснення висновку про сплив строку позовної даності судом апеляційної інстанції, на мою думку, супроводжувалося порушенням процесуального закону.
Зокрема, в судовому засіданні 29.07.2019 колегією суддів задоволено клопотання відповідача (ХМР) про залучення до справи нових доказів: а саме листа Харківської міської ради від 24.07.2009 №08-11/1538/2-09, адресованого прокурору м. Харкова та протоколу 34 сесії ХМР 5 скликання.
Це саме ті докази, якими відповідач обґрунтовує пропуск позивачем строку позовної даності. З огляду на характер цих доказів очевидно, що не існує і не може існувати причин, які б перешкоджали поданню цих доказів суду першої інстанції. Таким чином, в силу положень ч.3 ст. 269 ГПК України ці докази є неприйнятними (недопустимими).
Процесуальний порядок вирішення клопотання не дозволив мені заявити окрему думку щодо цього процесуального рішення, однак технічною фіксацією зафіксована незгода із прийнятим колегією суддів рішенням.
Оскільки ці докази не подавались відповідачем до суду першої інстанції і відсутня будь-яка поважна причина, яка б перешкоджала поданню доказів, вони є недопустимими для суду апеляційної інстанції.
В силу положень ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, твердження відповідача про пропуск строку позовної давності є бездоказовим, а висновок суду про пропуск строку позовної давності безпідставним.
В аспекті викладеного звертаю увагу також на наступну обставину.
У змісті постанови колегії суддів САГС від 29.07.2019 зазначено, що колегією суддів відхилене описане вище клопотання відповідача (ХМР) про прийняття нових доказів.
Таким чином, щодо одного процесуального питання допустимості доказів, поданих відповідачем (ХМР), колегією суддів прийнято два протилежних за змістом (взаємовиключних) процесуальних рішення. Одне в судовому засіданні (про допустимість доказів), одне при виготовленні постанови суду (про недопустимість тих самих доказів).
На мою думку, повторний розгляд питання про допустимість доказів, відображений у змісті постанови, суперечить процесуальному закону, оскільки жодна норма процесуального законодавства не передбачає повторного розгляду цього питання, в тому числі поза відкритим судовим розглядом (за відсутності учасників спору і без встановлення їх думки), а в силу положень ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 19 Конституції України суд не може вчиняти дій, які виходять за межі його компетенції.
Крім того, слід зазначити, що якщо вищевикладені докази були відхилені судом апеляційної інстанції, то у справі відсутні докази спливу процесуальних строків в частині повідомлення прокурора про прийняте відповідачем (ХМР) рішення, в силу чого позов підлягав обов`язковому задоволенню.
За таких умов приходжу до висновку, що апеляційні скарги Військового прокурора Харківського гарнізону та Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" підлягають задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2019 у даній справі скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю.
Суддя М.М. Слободін