РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.08.2019Справа № 910/7406/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 910/6227/19

За позовом Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько- технологічний інститут зварювального виробництва"

вул. Польова, буд. 24, м. Київ 65, 03065

до Акціонерного товариства "Київенерго"

вул. Енергетиків, буд. 34, м. Курахове, Мар`їнський район, Донецька область, 85612

та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО"

(01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 15-А)

про стягнення 131 974,70 грн.

Без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго" та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" про стягнення солідарно з відповідачів переплати за Договором на постачання теплової енергії в гарячій воді №4540830 від 01.10.1999

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю переплати за договором №4540830 від 01.10.1999.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2019 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив.

Через відділ діловодства суду 25.06.2019 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав не порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся.

05.07.2019 Приватним акціонерним товариством "Особливе конструкторське бюро будівельних і шляхобудівельних машин" було подано відповідь на відзив відповідача-1, де позивач спростовує власними аргументами заперечення відповідача-1.

12.07.2019 Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подано заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач-2 заперечував проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив.

23.07.2019 Акціонерним товариством "Київенерго" подано заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач-1 заперечував проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

01 жовтня 1999 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", яке перейменоване на Акціонерне товариство "Київенерго" та Відкритим акціонерним товариством "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва", яке перейменоване на Приватне акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" укладено договір № 4540830 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - "договір"), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.2.1. договору Енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.

Згідно п. 2.3.1. договору абонент зобов`язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначенні у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Додатком № 1 до договору сторони погодили обсяги постачання теплової енергії абоненту.

Згідно п. 8.1., п. 8.4. Договору цей Договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.1999 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із Сторін.

Відповідно до п. 2 Додатку № 4 до Договору Абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує Енергопдстачальній організації вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України «Про заставу», як засіб гарантії сплати споживаємо'! теплової енергії.

Станом на 01 січня 2018 року по Договору в Абонента існувала переплата у сумі 55 049,22 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

В період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року (включно) AT «УКРІЗВ» на поточний рахунок AT «Київенерго» були перераховані наступні платежі:

грошові кошти в розмірі 247 052 гривні 29 копійок, в т.ч. ПДВ 20% (дата здійснення платежу: 29 січня 2018 року), що підтверджується платіжним дорученням № 52 від 29.01.2018р.;

грошові кошти в розмірі 109 527 гривень 12 копійок, в т.ч. ПДВ 20% (дата здійснення платежу: 02 березня 2018 року), що підтверджується платіжним дорученням № 101 від 02.03.2018р.;

грошові кошти в розмірі 13 538 гривень 93 копійки, в т.ч. ПДВ 20% (дата здійснення платежу: 27 березня 2018 року), що підтверджується платіжним дорученням № 141 від 27.03.2018р.

Протягом вищевказаного періоду між Позивачем та Відповідачем-1 були складені відповідні акти про нарахування за відвантажену теплову енергію. Зокрема, в січні 2018 року AT «УКРІЗВ» було спожито теплової енергії на загальну суму 109 267 гривень 33 копійки, в т.ч. ПДВ 20%, що підтверджується Актом № 1/2018-4540830 приймання-передавання товарної продукції за січень 2018 року від 31.01.2018р. В лютому 2018 року AT «УКРІЗВ» було спожито теплової енергії на загальну суму 122 831 гривня 02 копійки, в т.ч. ПДВ 20%, що підтверджується Актом № 2/2018-4540830 приймання-передавання товарної продукції за лютий 2018 року від 28.02.2018р. В березні 2018 року AT «УКРІЗВ» було спожито теплової енергії на загальну суму 87 079 гривень 54 копійки, в т.ч. ПДВ 20%, що підтверджується Актом № 3/2018-4540830 приймання-передавання товарної продукції за березень 2018 року від 31.03.2018р.

Після проведення AT «Київенерго» зарахування грошових коштів в рахунок сплати Абонентом за постачання теплової енергії по Договору у Позивача по Договору1 існує переплата за теплову енергію у сумі 131 974 гривні 70 копійок. Зазначене підтверджується Актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.03.2018р., який складений та підписаний представниками позивача та відповідача 1.

Так, 24.04.2018 рішенням Київської міської ради № 571/4581 "Про деякі питання припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2011, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" на підставі рішень Київської міської ради від 21.12.2000 № 128/1105, від 21.12.2000 № 129/1106, від 21.12.2000 № 131/1108 (зі змінами, внесеними додатковими угодами від 25.11.2002, від 28.09.2006, від 29.12.2006, від 30.04.2007, від 07.11.2013, від 30.11.2016, від 19.12.2017 відповідно до рішень Київської міської ради від 28.09.2006 № 31/88, від 28.09.2006 № 102/159, від 26.04.2007 № 474/1135, від 23.10.2013 № 274/9762, від 28.07.2016 № 854/854, від 20.06.2017 № 439/2661, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.12.2006 № 1868) внесено зміни до угод щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та ПАТ "Київенерго".

Додатковою угодою до угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 було встановлено новий строк дії угоди, зокрема, відповідно до п. 5.1 дана угода набуває чинності з моменту її підписання повноваженими представниками обох сторін і скріплення печатками і діє:

- в частині користування майном ТЕЦ № 5 та ТЕЦ № 6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого по вул. Колекторній, 44 у Дарницькому районі м. Києва (Завод "Енергія"), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та перебуває у володінні та користуванні ПАТ "Київенерго" до 31.07.2018 включно;

- у частині користування іншим майном, крім майна, зазначеного п.п. 5.1.1 п. 5.1 цієї угоди, до 30.04.2018 включно.

Спір у справі виник внаслідок того, що, як стверджує позивач, відповідач 1 відмовився перерахувати йому грошові кошти в сумі 131 974 гривні 70 копійок, авансовані за договором від 01.10.1999, незважаючи на те, що послуги теплопостачання ним вже для позивача не надаються і підприємство не споживатиме послуги відповідача в силу зміни теплопостачальної організації за наслідками реформування відповідної галузі на місцевому рівні.

Судом встановлено, що претензією № 24/04-2019 від 24.04.2019 р. позивач звертався з проханням до відповідача 1 повернути залишок коштів згідно з актом звіряння розрахунків за теплову енергію станом на 31.03.2018, що стосується правовідносин за договором від 01.10.1999 р.

Зважаючи на те, що претензія позивача залишилися невиконаними, Приватне акціонерне товариство "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" звернулося до суду з позовом про стягнення 131 974 гривні 70 копійок попередньої плати.

Відповідач 1 проти позову заперечував, вказуючи на помилковість посилань позивача на обрані ним норми Цивільного та Господарського кодексів України та на чинність договору від 01.10.1999.

Обставини, які покладені позивачем в основу позову, як-то, наявність переплати, законність, правомірність і чинність актів звіряння, отримання вимог і претензії відповідач 1 не спростував та не заперечив.

Розглядаючи заявлений спір та встановлюючи праву природу договору, що був укладений сторонами, суд зазначає, що у науковому середовищі існує дискусія щодо правової природи договорів на постачання різних видів енергоресурсів та правильність їх віднесення до договорів купівлі-продажу, поставки або ж договорів про надання послуг та, навіть і виокремлення їх як самостійного підвиду з огляду на специфічність об`єкту та наявність цілої низки підзаконних актів, які регулюють правовідносини у кожній з галузей природних і перетворених видів палива та енергії, наявність типових договорів тощо. На переконання суду, укладений сторонами договір містить ознаки як договору поставки, так і договору про надання послуг (в частині обслуговування та ін.).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Закону України "Про енергозбереження" визначає, що паливно-енергетичними ресурсами слід розуміти сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

З аналізу вищенаведених положень законодавства слідує, що до правовідносин сторін, що виникли з договору від 01.10.1999 підлягають застосуванню як загальні положення про зобов`язання, так і, серед іншого, норми, якими регулюються правовідносини з договору купівлі-продажу.

Статтею 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Обставини того, що відповідач не здійснює постачання теплової енергії позивачеві у зв`язку з вищеописаними обставинами Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (після зміни найменування - Акціонерне товариство "Київенерго") не заперечило і судом також зворотнього не встановлено.

Факт отримання претензії, правильність проведених сторонами за договором від 01.10.1999 звірок як розрахунків так і обсягів постачання і вартості теплової енергії, визначеного сальдо, дебету і кредиту розрахунків відповідачем 1 не заперечено і не спростовано, а тому суд вважає правомірними позовні вимоги про повернення суми попередньої плати за теплову енергію, яка не була поставлена відповідачем 1 і не була спожита позивачем, проте попередньо оплачена.

Доказів постачання позивачеві теплової енергії на суму сальдо, визначену добровільно сторонами в акті звіряння розрахунків за теплову енергію відповідачем 1 суду подано не було, так само як і доказів перерахування позивачеві попередньої плати після направлення вимог і претензії.

Поряд з викладеним вище, суд приймає до уваги, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення заборгованості за спожиту позивачем теплову енергію, яка поставлялася відповідачем 1 за договором від 01.10.1999, вимог відповідача 1 про сплату боргу з урахуванням штрафних санкцій, які він вправі заявляти за умовами договору у разі прострочення абонента. А тому, розглядаючи всі обставини у сукупності, заперечення відповідача 1 видаються такими, що спрямовані на захист небажання повернути внесену позивачем попередню плату за теплову енергію, яка не поставлялася і не буде поставлена.

Щодо заперечень відповідача 1 в частині безпідставності посилання позивача на ст. 1212 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне. Так, у ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд погоджується з відповідачем 1 стосовно безпідставності застосування позивачем положень ст. 1212 Цивільного кодексу України для правового обґрунтування заявленого позову, оскільки приписи цієї норми законодавства не застосовуються до правовідносин, які виникли з двостороннього письмового правочину. Разом з тим, не вбачає у цьому підставу для відмови у заявленому позові, оскільки у мотивувальній частині позову, позивач просить суд стягнути з відповідачів саме попередню плату, а така позовна вимога видається суду законною і доведеною усією сукупністю наявних у справі доказів.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

На переконання суду, відхилення позовних вимог лише через неправильність посилання позивача на ст. 1212 Цивільного кодексу України не відповідатиме ст. 5 Господарського процесуального кодексу України та порушуватиме принцип верховенства права.

Таким чином, зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" до Акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 65 987 грн. 35 коп. попередньої плати підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" суд відзначає наступне.

Як вже зазначалося вище, з 01.05.2018 за КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" на праві господарського відання закріплено майно територіальної громади міста Києва.

З матеріалів справи вбачається, що КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" не є правонаступником AT "КИЇВЕНЕРГО", яке раніше постачало теплову енергію до зазначеного будинку, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо правонаступництва AT "КИЇВЕНЕРГО", статуту КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО", у якому відсутні положення про перехід до нього прав та обов`язків від AT "КИЇВЕНЕРГО", договорами, що підтверджували передачу від АТ "КИЇВЕНЕРГО" до КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" кредиторської заборгованості споживачів, зокрема, сум здійснених споживачами переплат.

Таким чином, доводи позивача щодо правонаступництва КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" у спірних правовідносинах не містять жодних фактів, які б підтверджували таке правонаступництво. Докази щодо передачі будь-яких прав та обов`язків за договором на постачання теплової енергії у гарячі воді від 01.10.1999 №4540830 відповідачу 2 відсутні, а тому немає підстав для застосування процесуального правонаступництва згідно ст. 52 ГПК України.

Враховуючи наведене, оскільки відповідач 2 не є стороною договору на постачання теплової енергії у гарячі воді від 01.10.1999 №4540830 та жодним чином не порушує прав чи законних інтересів позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких підстав, суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька обл., Марї`нський район, м. Курахове, вул. Енергетиків, 34, ідентифікаційний код 00131305) на користь Приватного акціонерного товариства "Український конструкторсько-технологічний інститут зварювального виробництва" (вул. Польова, буд. 24, м. Київ 65, 03065; ідентифікаційний код 22883891) 65 987 (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн. 35 коп. попередньої плати та 989 (дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 81 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити повністю.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О. Лиськов