ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

14 серпня 2019 року Справа № 915/1856/19

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши заяву Відділу освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради (57134, Миколаївська область, Миколаївський район, селище Весняне, вул. Центральна, 6-В, )

про стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

- 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору 2/ІРЦ від 27.11.2018,

- 14691,68 грн. - пені,

- 1630,40 грн. - штрафу.

07.08.2019 року Відділ освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради (далі - Відділ) звернувся до Господарського суду Миколаївської області із заявою №340-01-30/01 від 06.08.2019 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича:

- 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору №2/ІРЦ від 27.11.2018,

- 14691,68 грн. - пені,

- 1630,40 грн. - штрафу.

Заяву Відділу обґрунтовано тим, що заявник платіжним дорученням №142 від 27.11.2018 перерахував фізичній особі - підприємцю Антипову Миколі Юрійовичу попередню оплату в розмірі 54265,00 грн. З огляду на те, що товар в обумовлений договором №2/ІРЦ від 27.11.2018 строк боржником не поставлений, за твердженням заявника, наявні підстави для стягнення попередньої оплати, здійсненої на виконання п. 2.3 договору. Заявником також нараховано пеню в сумі 14691,68 грн. та штраф у сумі 1630,40 грн. за порушення умов договору щодо передачі товару.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи №915/1856/19 між суддями від 07.08.2019, заяву Відділ освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради №340-01-30/01 від 06.08.2019 призначено головуючому судді Алексєєву А.П.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Господарського суду Миколаївської області №198 від 12.08.2019 призначено повторний автоматизований розподіл справи №915/1856/19 у зв`язку із відпусткою судді Алексєєва А.П. по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (підстава - наказ голови суду від 12.08.2019).

За результатом повторного автоматизованого розподілу, головуючим у справі №915/1856/19 визначено суддю Семенчук Н.О.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно частин 1-3 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Як вбачається з долучених до заяви матеріалів, 27.11.2018 між ФОП Антиповим Миколою Юрійовичем (продавець) та Відділом (покупець) укладено договір №2/ІРЦ, відповідно до умов якого продавець зобов`язується відпустити будівельні матеріали/вироби/конструкції (надалі - товар) у власність покупцеві, а покупець зобов`язується сплатити за нього певну грошову суму (ціну) на умовах цього договору (п. 1.1); сума договору складає 54265,00 грн. (п. 2.1); розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються шляхом переказу покупцем 100%-ї попередньої оплати на розрахунковий рахунок продавця (п. 2.3).

При цьому, укладеним сторонами договором не передбачено обов`язку щодо повернення попередньої оплати.

Водночас, суд зазначає, що стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним зобов`язання за договором, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе зобов`язань, а з інших підстав повернення сплаченої передоплати за непоставлений товар.

Господарський суд наголошує, що за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як зобов`язання за договором, а є лише наслідком невиконання боржником зобов`язання за договором №2/ІРЦ від 27.11.2018 щодо поставки товару.

Більш того, умовами договору не передбачені строки поставки товару після внесення попередньої оплати.

Таким чином, заявлені до стягнення з боржника грошові кошти 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору №2/ІРЦ від 27.11.2018, суд не розцінює як безспірні, оскільки заявлена до стягнення сума не є заборгованістю за договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу (ч. 2 ст. 154 ГПК України).

Враховуючи, що заявлена вимога про стягнення 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору №2/ІРЦ від 27.11.2018, не є вимогою у розумінні ч. 1 ст. 148 ГПК України та не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, тому у задоволенні заяви про видачу судового наказу в цій частині слід відмовити.

Щодо видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з боржника пені в сумі 14691,68 грн. та штраф у сумі 1630,40 грн., нарахованих за порушення умов договору №2/ІРЦ від 27.11.2018 щодо передачі товару, слід зазначити наступне.

Як зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 ГПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, в тому числі, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Нормами статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже згідно норм ст.230 ГК України вимоги про стягнення пені та штрафу є вимогами про стягнення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, а також видом забезпечення виконання зобов`язання та відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відтак, пеня та штраф не є заборгованістю за договором, а являються штрафними санкціями, вимоги про сплату пені та штрафу у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань.

Вимоги про стягнення пені у розмірі 14691,68 грн. та штраф у розмірі 1630,40 грн., не відповідають вимогам статті 148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором.

Оскільки вимога про стягнення пені та штрафу не є вимогою про стягнення грошової заборгованості за договором, а тому має розглядатись у позовному провадженні, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав та періодів таких нарахувань, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави у видачі судового наказу згідно поданої Відділом освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради заяви в частині стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича пені в сумі 14691,68 грн. та штраф у сумі 1630,40 грн.

Враховуючи викладене, у задоволенні заяви Відділу освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради №340-01-30/01 від 06.08.2019 про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича: 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору №2/ІРЦ від 27.11.2018; 14691,68 грн. - пені; 1630,40 грн. - штрафу, слід відмовити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України, оскільки заявлені вимоги не відповідають вимогам статті 148 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.153 ГПК України передбачено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ч.1 ст.148, п.3) ч.1, ч.2 ст.152, ст.ст.153, 234, 235 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Відділу освіти, молоді, спорту, культури, туризму та правопорядку Веснянської сільської ради у видачі судового наказу про стягнення з фізичної особи - підприємця Антипова Миколи Юрійовича:

- 54265,00 грн. - суми попередньої оплати згідно договору №2/ІРЦ від 27.11.2018;

- 14691,68 грн. - пені;

- 1630,40 грн. - штрафу.

Ухвала суду, у відповідності до ч.2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно ст.ст.254, 255 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Н.О.Семенчук