РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2019Справа № 910/7182/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський комбінат харчових

концентратів"

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо»

про стягнення 204 271, 94 грн.,

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо» (далі - відповідач) про стягнення 204 271, 94 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено договір поставки товарів № 080119-02/1г від 18.01.2019, на виконання умов якого позивач поставив продукцію відповідачу, яка останнім у встановлені договором строки оплачена не була, внаслідок чого за ним виникла заборгованість. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/7182/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 07.06.2019 про відкриття провадження у справі № 910/7182/19 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01042, місто Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3, корпус 2, кабінет 33).

Означена ухвала була отримана відповідачем 14.06.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з трек-номером 470.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 03.06.2019 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2019, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.01.2019 року між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки № 180119-02/1г з протоколом розбіжностей до нього (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується передавати товар у власність Покупця у відповідності до замовлень Покупця, а Покупець зобов`язується приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного Договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що поставка товару здійснюється на підставі накладної (их) згідно замовлення Покупця, яка (і) є невід`ємною частиною Договору.

Загальна вартість даного Договору становить суму всіх накладних на відпуск товару, виписаних протягом терміну дії даного Договору (пункт 1.3. Договору).

Згідно з пунктом 2.1. Договору зобов`язання сторін по поставці товару виникають на підставі погодженого сторонами замовлення Покупця. Покупець передає Постачальнику Замовлення, в якому зазначає асортимент товару та його кількість, а також строк поставки.

Відповідно до пункту 2.2. Договору Замовлення передається Постачальнику по EDI. Погоджене сторонами замовлення в односторонньому порядку зміні не підлягає. Зміни в Замовлення вносяться за згодою сторін і підтверджуються ними письмово. Замовленням Покупця вважається документ ORDERS, що направляється постачальнику по EDI. Замовлення повинно містити: GLN-номер Постачальника, GLN-номер Покупця, GLN-номер місця призначення поставки товару, номер Замовлення, дату його подачі, дату поставки товару, асортимент, кількість, ціну товару, що поставляється, та іншу необхідну інформацію. У документі «Замовлення» електронний цифровий підпис не використовується.

Постачальник у відповідь на «Замовлення» направляє Покупцю «Повідомлення про відвантаження» - документ DESADV з обов`язковим зазначенням номера та дати ТТН. DESADV має бути сформований Постачальником не пізніше, ніж у момент відвантаження товару зі свого складу та надіслано до прибуття транспорту Постачальника в місце поставки Покупця. При відправленні «Повідомлення про відвантаження» Постачальник надає Покупцеві тільки ТТН в паперовому вигляді. «Повідомлення про відвантаження» має відповідати паперовому документу ТТН, який передається в момент передачі товару Покупцю. У документі «Повідомлення про відвантаження» ЕЦП не використовується, В той же час, документ Видаткова накладна є обов`язковим для підписання обома сторонами в момент передачі товару Покупцю (пункт 2.5. Договору).

Відповідно до пункту 5.1. Договору Постачальник зобов`язується поставляти (передавати у власність Покупця) товари за цінами, зазначеними у Специфікації затвердженій сторонами (додаток № 1). Ціна товару в Специфікації повинна вказуватися як з ПДВ, так і без ПДВ, а також зазначатися у гривнях, та включати не більше 2-ох знаків після коми. В накладній ціна товару повинна вказуватися з округленням до цілих копійок, та при кожній наступній поставці не може перевищувати цін, узгоджених у Специфікації. Підвищення цін на продовольчі товари може здійснюватися не частіше одного разу в місяць, а на товари непродовольчої групи - не частіше одного разу в квартал.

Пунктом 7.2.2. Договору на Покупця покладено обов`язок оплатити товар в розмірах і терміни, установлені даним Договором.

Згідно з пунктом 5.4. Договору оплата за поставлений товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п. 5.5. даного Договору здійснюється Покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок протягом 60 календарних днів з дати поставки товару.

За умовами пункту 5.4.1. Договору датою поставки товару вважається дата, зазначена представником Покупця у видатковий накладній на поставку вказаного товару в момент його отримання.

На виконання умов Договору та на підставі Заказів на поставку № 9219747 від 31.01.2019, № 9245978 від 07.02.2019, № 9273091 від 14.02.2019, № 9311766 від 28.02.2019, № 9352585 від 14.03.2019, № 9373872 від 21.03.2019 позивач поставив позивачу товар:

- на суму 44 508, 40 грн., що підтверджується накладною № 2900397 від 01.02.2019, товарно-транспортною накладною № 2900397 від 01.02.2019;

- на суму 32 739, 28 грн., що підтверджується накладною № 2900515 від 08.02.2019, товарно-транспортною накладною № 2900515 від 08.02.2019;

- на суму 29 607, 34 грн., що підтверджується накладною № 2900650 від 15.02.2019, товарно-транспортною накладною № 2900650 від 15.02.2019;

- на суму 26 698, 06 грн., що підтверджується накладною № 2900891 від 01.03.2019, товарно-транспортною накладною № 2900891 від 01.03.2019;

- на суму 57 672, 70 грн., що підтверджується накладною № 2901112 від 15.03.2019, товарно-транспортною накладною № 2901112 від 15.03.2019;

- на суму 27 578, 64 грн., що підтверджується накладною № 2901233 від 22.03.2019, товарно-транспортною накладною № 2901233 від 22.03.2019,

а всього на суму 218 804, 42 грн.

Заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № ГП000000195 від 12.03.2019 відповідач повідомив, що є боржником за Договором поставки № 180119-02/1г від 18.01.2019 на суму 2 583, 26 грн. та кредитором на суму 2 583, 26 грн. за Договором № 180119-01/2г від 18.01.2019. Даною заявою відповідач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 2 583, 26 грн.

Сума кредиторських вимог відповідача в розмірі 2 583, 26 грн. складається з вартості послуг, які були надані відповідачем позивачу за Договором про надання послуг № 180119-01/2г від 18.01.2019, а саме за послуги проведення спеціальних заходів та реклами згідно з актом здачі-прийняття робіт № 1052 від 31.01.2019.

Крім того, заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № ГП000000332 від 22.03.2019 відповідач повідомив, що є боржником за договором поставки № 180119-02/1г від 18.01.2019 на суму 18 213, 55 грн. та кредитором на суму 18 213, 55 грн. за Договором № 180119-01/2г від 18.01.2019, Даною заявою відповідач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 18 213, 55 грн.

Сума кредиторських вимог відповідача в розмірі 18 213, 55 грн. складається з вартості послуг, які були надані відповідачем позивачу за Договором про надання послуг № 180119-01/2г від 18.01.2019, а саме:

- 10 685, 49 грн. за послуги передпродажної підготовки та мерчендайзингу, згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2046 від 28.02.2019;

- 5 342, 75 грн. за логістичні послуги згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2047 від 28.02.2019;

- 2 185, 31 грн. за послуги проведення спеціальних заходів та реклами, згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2849 від 28.02.2019.

Таким чином, за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 198 007, 61 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Положеннями статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак в обумовлений Договором строк не оплатив позивачу його вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, відповідний борг в сумі 198 007, 61 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 5 251, 72 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Пунктом 8.2.1. Договору передбачено, що за порушення термінів розрахунків, передбачених п. 5.4. даного Договору, Покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день протермінування.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 5 251, 72 грн. суд зазначає, що позивач в силу арифметичних помилок нараховує її у меншому розмірі, ніж міг би, а тому в цій частині позов задовольняється в редакції його вимог в силу відсутності клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення 564, 50 грн. інфляційних втрат та 448, 11 грн. 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд зазначає, що позивач в силу арифметичних помилок нараховує їх у меншому розмірі, ніж міг би, а тому в цій частині позов задовольняється в редакції його вимог в силу відсутності клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Що стосується нарахованих позивачем інфляційних втрат в сумі 564, 50 грн., суд зазначає наступне.

З наведеного у позовній заяві розрахунку вбачається, що позивачем нараховано:

- 237, 11 грн. - інфляційні втрати за прострочення оплати товару по накладній № 2900397 від 01.02.2019 на суму 23 711, 59 грн. із застосуванням індексу інфляції за квітень 2019 року - 101,0%;

- 327, 39 грн. - інфляційні втрати за прострочення оплати товару по накладній № 2900515 від 08.02.2019 на суму 21 739, 28 грн. із застосуванням індексу інфляції за квітень 2019 року - 101,0%.

Встановлений договором строк оплати товару за вищевказаними накладними сплив 06.04.2019 року та 11.04.2019 року відповідно.

З наведеного вбачається, що розрахунок інфляційних втрат позивачем здійснено менше ніж за один місяць, що суперечить методиці розрахунку інфляційних втрат.

Так, Верховний Суд у своїй постанові у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019 зазначив, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 564, 50 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо» про стягнення 204 271, 94 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіппо» (01042, місто Київ, провулок Новопечерський, будинок 19/3, корпус 2, кабінет 33; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський комбінат харчових концентратів» (49800, місто Дніпро, вулиця Молодогвардійська, будинок 1; ) 198 007 (сто дев`яносто вісім тисяч сім) грн. 61 коп. основного боргу, 5 251 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят одну) грн. 72 коп. пені, 448 (чотириста сорок вісім) грн. 11 коп. 3% річних та 3 055 (три тисячі п`ятдесят п`ять) грн. 61 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 564, 50 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05.08.2019 року.

Суддя В.С. Ломака