ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.08.2019 Справа № 905/1000/19

Господарський суд Донецької області у складі:

Судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання Мартинчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» (87515, місто Маріуполь, вулиця Миколаївська, будинок 16, )

до товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» (87501, місто Маріуполь, проспект Миру, будинок 68-А; код ЄДРПОУ - 24155428)

про стягнення 117 775,83 гривень, -

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: не з`явились

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» про стягнення 117 775,83 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №522/2012-502 від 19.09.2012, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.06.2019 відкрито провадження у справі №905/1000/19 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 25.06.2019.

24.06.2019 на адресу господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.06.2019 відкладено підготовче судове засідання на 04.07.2019.

04.07.2019 на адресу господарського суду Донецької області від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 04.07.2019 відкладено підготовче судове засідання на 15.07.2019.

10.07.2019 на адресу господарського суду Донецької області від відповідача надійшла засвідчена копія договору №522/2012-502 від 19.09.2012.

У судове засідання 15.07.2019 представники сторін не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Враховуючи, що про час та місце проведення судового засідання сторони були повідомлені своєчасно та належним чином, суд дійшов висновку, що вони мали час та можливість надати всі витребувані та додаткові документи, які мають значення для розгляду справи по суті.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.07.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті на 01.08.2019.

У судове засідання 01.08.2019 представники сторін не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В

19.09.2012 між товариством з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» (далі Продавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно - будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» (далі Покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу №522/2012-502, згідно п.1.1. якого Продавець зобов`язався продати, а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити на умовах цього договору нафтопродукти для заправки автотранспортними засобами (далі - Товар), в кількості згідно із заявками Покупця.

Приймання товару дрібнооптовими партіями здійснюється на підставі підписаної Сторонами Специфікації, видаткової накладної та виставленого рахунку-фактури (п.3.3. договору).

Згідно п.п. 3.6.-3.7. договору у випадку отримання 100% передоплати за Товар, згідно підписаної сторонами Специфікації, ціна на Товар залишається незмінною на весь обсяг товару, зазначений у даній Специфікації.

У випадку відсутності 100% передоплати за Товар, Товар відвантажується за цінами визначеними на момент відвантаження Товару. Оплата за отриманий Товар здійснюється протягом 5 банківських днів з дня отримання рахунку-фактури за відвантажений Товар.

За умовами п.3.9.2. договору в момент отримання Покупцем товару, Продавець зобов`язаний видати Покупцеві рахунок на суму отриманого Товару, у відповідності з його кількістю, якістю та ціною.

Покупець зобов`язаний за цим договором своєчасно, згідно п.3.6., 3.7. даного договору, проводити оплату отриманого Товару (п.3.10.1. договору).

Відповідно до п.4.1. цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013.

Всі спори і розбіжності, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, за можливості вирішується шляхом переговорів. При неможливості вирішення спорів шляхом переговорів вони підлягають розгляду в судовому порядку, згідно вимог діючого законодавства України. Досудовий порядок врегулювання спору є обов`язковим.

Вказаний договір підписано уповноваженими представниками сторін, підписи скріплені печатками підприємств.

Додатковою угодою №1 від 31.12.2013 сторони дійшли взаємної згоди внести зміни до договору купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 в частині строку дії договору, виклавши його в наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Цей договір вважається продовженим на один рік, якщо жодна зі Сторін письмово не повідомила другу Сторону про закінчення дії договору за 10 календарних днів до передбачуваної дати його закінчення».

Всі інші пункти та положення договору залишені без змін.

Доказів припинення дії договору сторонами не надано.

Оцінивши договір, з якого виникли права та обов`язки сторін, господарський суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 ЦК України та статей 264-271 ГК України.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 ГК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередньої оплати), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк на встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою наведеної статті визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Як випливає з правової позиції Верхового Суду України, висловленої в постановах № 6-49цс12 від 06.06.2012; № 6-40цс11 від 14.11.2011, правовідношення, в якому боржник зобов`язаний передати гроші як предмет договору або сплатити їх як ціну договору, є грошовими зобов`язаннями.

Господарським судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, а саме поставив відповідачу дизельне паливо за видатковою накладною №1328 від 30.09.2015 на суму 238 158,60 гривень, а відповідач порушив умови Договору та не здійснив своєчасну оплату вартості отриманого Товару, допустивши порушення строків розрахунків, що й зумовило звернення позивача до господарського суду з цим позовом.

Відповідач за змістом відзиву на позовну заяву не заперечив факт отримання спірної продукції, а також наявності заборгованості. Доказів сплати заборгованості відповідачем також не надано.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих.№75 від 22.02.2016 щодо сплати заборгованості за видатковою накладною №1328 від 30.09.2015.

За змістом вказаної претензії позивач вказує, що за видатковою накладною №1328 від 30.09.2015 ним було поставлено товар на загальну суму 238 158,60 гривень, проте відповідачем було здійснено часткову оплату, залишок заборгованості становить 150 694,01 гривень.

Претензію було отримано уповноваженим представником відповідача 02.03.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

В подальшому, 31.05.2016 між сторонами було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно зазначеного Акту, ТОВ «МАРГАЗ» має заборгованість перед ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» за послуги техніки (договір №522/2016-6 ТУ від 14.04.2016) в розмірі 5 101,53 гривень та отриманий бетон (договір №522/2016-6 від 14.04.2016) в розмірі 12 528,00 гривень, а всього 17 629,53 гривень.

ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» має заборгованість перед ТОВ «МАРГАЗ» за отриманий товар (паливо) (договір купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012) в розмірі 17 629,53 гривень (частково від суми 150 694,01 гривень).

На підставі статті 203 Господарського кодексу України, а також статті 601 Цивільного кодексу України, ТОВ «МАРГАЗ» та ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» цим актом виконують залік зустрічних однорідних вимог на суму 17 629,53 гривень.

Акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.05.2016 підписано з боку позивача генеральним директором та головним бухгалтером, з боку відповідача директором по економіці та головним бухгалтером. Підписи сторін скріплені печатками підприємств.

Після заліку, залишок несплаченої заборгованості склав 133 064,48 гривень.

17.06.2016 між сторонами також було підписано акт зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно зазначеного Акту, ТОВ «МАРГАЗ» має заборгованість перед ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» за послуги техніки (договір №522/2016-6 ТУ від 14.04.2016) в розмірі 5 159,15 гривень та отриманий бетон (договір №522/2016-6 від 14.04.2016) в розмірі 10 129,50 гривень, а всього 15 288,65 гривень.

ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» має заборгованість перед ТОВ «МАРГАЗ» за отриманий товар (паливо) (договір купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012) в розмірі 15 288,65 гривень (частково від суми 133 064,48 гривень).

На підставі статті 203 Господарського кодексу України, а також статті 601 Цивільного кодексу України, ТОВ «МАРГАЗ» та ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» цим актом виконують залік зустрічних однорідних вимог на суму 15 288,65 гривень.

Акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.06.2016 підписано з боку позивача генеральним директором та головним бухгалтером, з боку відповідача директором по економіці та головним бухгалтером. Підписи сторін скріплені печатками підприємств.

Після заліку, залишок несплаченої заборгованості склав 117 775,83 гривень.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих.№1044 від 28.11.2016 щодо сплати заборгованості, зокрема, за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 в розмірі 117 775,83 гривень.

Одночасно з претензією було направлено Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.04.2015 по 28.11.2016 станом на 28.11.2016 та рахунок №4208 від 28.11.2016 на оплату залишку заборгованості за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 на суму 117 775,83 гривень.

Претензію було направлено рекомендованим листом з описом вкладення на адресу відповідача 29.11.2016 та отримано останнім 06.12.2016.

Надалі позивачем на адресу відповідача було направлено претензію в порядку досудового врегулювання за вих.№1058 від 01.12.2016 щодо сплати заборгованості за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 в розмірі 117 775,83 гривень.

Претензію було направлено рекомендованим листом з описом вкладення на адресу відповідача 02.12.2016 та отримано останнім 06.12.2016.

Тобто позивачем дотримано умови п.7.1. договору щодо обов`язкового досудового врегулювання спору.

Позивачем повторно було направлено відповідачу претензію за вих.№170 від 15.05.2019 щодо сплати заборгованості за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 в розмірі 117 775,83 гривень.

Всі претензії відповідачем були залишені без відповіді. Доказів оплати поставленого товару в повному обсязі за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 за видатковою накладною №1328 від 30.09.2015 відповідачем суду не надано, а тому залишок несплаченої заборгованості в розмірі 117 775,83 гривень є його боргом.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що акти заліку зустрічних однорідних вимог не є визнанням заявленої суми заборгованості, оскільки стосуються лише визнання заборгованості в розмірах 17 629,53 гривень та 15 288,65 гривень, а акт звірки взаємних розрахунків взагалі не підписаний відповідачем. Отже, відповідач зазначає, що вказані акти заліку та акт звірки взаємних розрахунків не є тими обставинами, що переривають строк позовної давності, у зв`язку з чим слід відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Господарський суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що оскільки наявний в матеріалах справи акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.04.2015 по 28.11.2016 станом на 28.11.2016 підписаний лише з боку позивача, то не може братися судом як належний доказ визнання заборгованості або переривання строку позовної давності.

Водночас, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змістом ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

З положень ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З приводу застосування ст. 264 ЦК України Пленум Вищого господарського суду України у п. 4.4.1 Постанови від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», роз`яснив, що у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред`явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що обома сторонами було підписано та скріплено печатками наступні акти заліку однорідних вимог:

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.05.2016;

- акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.06.2016.

Статтями 202, 203 ГК України передбачено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Згідно зі статтею 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом частини 1 статті 601 ЦК України, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Таким чином, зарахування однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Тобто підлягає встановленню наявність зобов`язання ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС» перед ТОВ «МАРГАЗ».

Строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 за видатковою накладною №1328 від 30.09.2015 настав 01.10.2015 (наступний день після приймання поставленого товару), прострочення з оплати поставленого товару з 08.10.2015.

Як встановлено судом, вимоги за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012 та договорами №522/2016-6 ТУ від 14.04.2016 і №522/2016-6 від 14.04.2016 є зустрічними та однорідними (грошовими), а строк виконання є таким, що настав, тобто наявні підстави для зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відтак, господарський суд дійшов висновку про підтвердження позивачем переривання строку позовної давності в порядку ст. 264 ЦК України, оскільки наявні в матеріалах справи акти зарахування зустрічних однорідних вимог є підтвердженням дій відповідача, що свідчать про визнання ним боргу, а відтак про переривання строку позовної давності.

З огляду на наведене, суд констатує, що 31.05.2016 та 17.06.2016 строк позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості, яка становить предмет спору у даній справі, перервався та почав свій перебіг заново.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивач звернувся з даним позовом 31.05.2019 (про що свідчать відомості експрес-накладної № НОМЕР_1 до поштового конверту, в якому надійшов позов) в межах трирічного строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин в частині стягнення основного боргу не підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на неможливість доведення факту переривання строку позовної давності на підставі вказаних актів у зв`язку з тим, що відповідні акти підписано не уповноваженою особою зі сторони відповідача, свого підтвердження не знайшли.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером.

За приписами ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Також, акти зарахування зустрічних однорідних вимог підписані не тільки головним бухгалтером, а й директором по економіці.

Підписи вказаних осіб засвідчено печаткою ТОВ «ПБП «АЗОВІНТЕКС», якою також скріплено договір, заборгованість за яким становить предмет спору у даній справі.

При цьому, відповідачем не подано до суду доказів, які б спростовували наявність повноважень зазначених осіб (посадові інструкції тощо).

Суд погоджується з твердження відповідача про те, що господарську операцію засвідчує первинний документ бухгалтерського обліку, яким акт звіряння взаємних розрахунків не є. Разом з тим, факт здійснення господарської операції, заборгованість з оплати якої становить предмет спору у даній справі позивач підтверджує належними документами первинного бухгалтерського обліку (видатковою накладною №1328 від 30.09.2015), а акти зарахування зустрічних однорідних вимог є документами, що засвідчують факт визнання відповідачем заборгованості за відповідною господарською операцією.

Між тим, судом не приймаються доводи відповідача, що спірними актами зарахування зустрічних однорідних вимог ним визнавались лише в розмірах 17 629,53 гривень та 15 288,65 гривень, адже акти містять повну інформацію щодо загального розміру заборгованості за договором купівлі-продажу №522/2012-502 від 19.09.2012, а вказані суми є його частинами на який виконано залік (погашено заборгованість).

Стосовно інших доводів та висновків, суд вважає, що на такі не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Сукупність вищевикладених обставин та матеріали справи спростовують наявні заперечення відповідача, що, в свою чергу, тягне за собою їх відхилення та залишення поза увагою суду, а також розцінюються як намагання витлумачити законодавство виключно на свою користь та ухилитися від цивільно-правової відповідальності.

За положеннями статті 129 ГПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 185, 191, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» до товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» про стягнення 117 775,83 гривень задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» (87501, місто Маріуполь, проспект Миру, будинок 68-А; код ЄДРПОУ - 24155428) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» (87515, місто Маріуполь, вулиця Миколаївська, будинок 16, ) 117 775,83 гривень заборгованості, а також 1 921,00 гривень судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 01.08.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.08.2019.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «МАРГАЗ» (87515, місто Маріуполь, вулиця Миколаївська, будинок 16, )

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «АЗОВІНТЕКС» (87501, місто Маріуполь, проспект Миру, будинок 68-А; код ЄДРПОУ - 24155428)

Суддя С.М. Фурсова