ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2019м. ДніпроСправа № 904/401/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г. за участю секретаря судового засідання Клевець К.В., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Лях Олександра Володимировича, м. Нікополь, Дніпропетровська область

до Нікопольської міської ради, м. Нікополь, Дніпропетровська область

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізична особа-підприємець Хвастунов Ігор Васильович, м. Нікополь, Дніпропетровська область

про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII

Представники:

Від позивача Чуприна Є.А. - адвокат

Від відповідача Демченко М.Л. - представник

Від третьої особи Чуприна Є.А. - адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Лях Олександр Володимирович (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Нікопольської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач), у якій виклала вимогу про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII "Про наданні фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний пункт рішення Нікопольської міської ради не відповідає положенням Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки встановлений для позивача розмір ставки орендної плати відрізняється (є більшим) від розміру ставок за користування земельними ділянками з аналогічним цільовим (функціональним) призначенням, відведеними відповідачем іншим орендарям. Такий розмір становив для них 3% чинної нормативної грошової оцінки землі.

22.02.2019 Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та зазначив, що на адресу Нікопольської міської ради від ФОП Хвастунова І.В. та Лях О.В. надходили листи від 23.01.2017 Вх.№ Р-188 та від 10.03.2017 Р-828, на підставі яких підготовлено проект рішення "Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/УІІ в частині зміни відсотку орендної плати з 4% на 3% громадянам Хвастунову І.В. та Лях О.В. " винесені на розгляд депутатської комісії міської ради з питань містобудування на землекористування. На вказаний депутатській комісії по цьому проекту рішення проголосували "за" - 3, "проти" - 0, "утрималось" -2.

Також, вказаний проект рішення винесено на розгляд 19 (позачергової) сесії Нікопольської міської ради VІІ скликання, яка відбулась 27 квітня 2017 року, але за результатами поіменного голосування, депутатами міської ради відповідне рішення не прийнято.

Відповідач вказує на те, що депутатами, як представницьким органом Нікопольської міської ради, визначено розмір ставки не змінювати, а залишити ставку оренди у розмірі 4%, як встановлено п. 288.2 - 288.4 ст. 288 ПК України (визначено відсоток в межах встановлених законодавством від 3% до 4%).

Також відповідач зазначає, що приймаючи рішення, Нікопольська міська рада, з однієї сторони, як орендодавець, запропонувала свої умови в тому контексті, що визначено Податковим кодексом України, а інша сторона, як орендар, має право зі свого боку визначитись з істотними умовами договору оренди, приймаючи їх або врегулювати розбіжності шляхом надіслання протоколу розбіжностей.

Відповідач звертає увагу на те, що за вимогами Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховною Радою України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалась таким правом, та інших осіб.

Стосовно прийнятих рішень з різними відсотковими ставками орендної плати за користування земельною ділянкою з цільовим призначенням 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) з однаковою метою оренд, відповідач зазначає, що в рішеннях зазначена різна мета оренди, як приклад "магазин, нежитлові будівлі, продовольчий магазин, торгівельний павільйон, непродовольчий магазин, кафе-столова, будівля кафе" та інше.

Крім того, відповідач вказує на те, що кожне рішення є індивідуальним та стосується певного суб`єкта господарювання, то наявність різних рішень міської ради не має відношення до даного спору.

02.04.2018 відповідач надав до суду клопотання про залучення доказів, в якому зазначив, що у період прийняття оскаржуваного рішення (2016) Нікопольська міською радою встановлювалось 5% (рішення № 2-10/УІ від 29.07.2016, рішення № 31-11/УІІ від 31.08.2016, рішення № 24-14/УІІ від 25.11.2016, №41-15/УШШ від 22.12.2016, рішення № 39-15/УІІ від 22.12.2016), 7% (рішення № 29-13/УІІ від 28.10.2016), 4% (рішення № 38-15/Уіі від 22.12.2016.

18.04.2019 позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що оскаржуваний п. 3 рішення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 31.08.2019 за № 34-11/УІІ суперечить вимогам п. 288.5 ст. 288 ПК України та принципам недискримінації, закріпленим ст. 2 Закону України "Про запобігання та протидії дискримінації в Україні".

19.04.2018 відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що питання дискримінації має вирішуватись з наявністю висновку Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в справах про дискримінацію, а позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2018 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 у справі № 904/401/18 залишено без змін.

Постановою Верховного суду України у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2019 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2018 у справі № 904/401/18 скасовано.

Справу направлено до Господарського суду Дніпропетровської області на новий розгляд та передано на розгляд судді Назаренко Н.Г.

Ухвалою суду від 10.05.19 справу № 904/401/18 прийнято до свого провадження. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості Третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізичну особу-підприємця Хвастунова Ігоря Васильовича. Призначено підготовче засідання на 03.06.2019.

22.05.2019 Відповідач надав до суду заяву якою на виконання ухвали суду від 10.05.2019 направив на адресу третьої особи Фізичної особи-підприємця Хвастунова Ігоря Васильовича відповідні документи, які подані ним до матеріалів справи.

Позивач 03.06.2019 надав суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просив:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Лях Олександра Володимировича, м. Нікополь, Дніпропетровська область до Нікопольської міської ради, м. Нікополь, Дніпропетровська область, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізична особа-підприємець Хвастунов Ігор Васильович, задовольнити в повному обсязі:

2. Скасувати пункти 2 і 3 рішення Нікопольської міськради від 31.08.2016 № 34-11/VII та зобов`язати Нікопольську міську раду Дніпропетровської області повторно розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Хвастунова Ігоря Васильовича (/ 2 ) про надання в оренду земельної ділянки площею 0,4977 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код.КВЦГІЗ 03.07).

Третя особа 03.06.2019 надала пояснення по справі, в яких просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 03.06.2019 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 25.06.2019.

13.06.2019 відповідач надав заперечення на пояснення третьої особи та на заяву про уточнення позовних вимог.

25.06.2019 третя особа надала до суду пояснення на заперечення Нікопольської міської ради.

Ухвалами від 25.06.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 08.08.2019, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 29.07.2019 та повернуто Фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу заяву про уточнення позовних вимог без розгляду.

Ухвалою від 29.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.08.2019.

Позивач у судовому засіданні 05.06.2019 підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Третя особа просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Судовий процес фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення в порядку ст. 240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2016 Нікопольською міською радою на підставі ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст. 12, 79-1, 93, 122, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, ст. 25 Закону України "Про землеустрій" було прийнято рішення № 34-11/УІІ "Про надання фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину".

Вказаним рішенням надано в оренду земельну ділянку площею 0,4977 га терміном на 3 роки із ставкою орендної плати 4%, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦГІЗ 03.07).

Не погоджуючись зі ставкою орендної плати, позивач 20.01.2017 звернувся до відповідача з письмовим клопотанням про перегляд орендної ставки з 4% на 3% (внести відповідні зміни до рішення від 31.08.2016 № 34-11/УІІ). В обґрунтування цього клопотання позивач зазначав, що земельна ділянка знаходиться у віддаленому районі міста, де купівельна спроможність населення мізерна і з ростом податків і витрат на заробітну плату унеможливлюється ведення прибуткової підприємницької діяльності.

Проект рішення "Про внесення змін до рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/УІІ в частині зміни відсотку орендної плати з 4% на 3% громадянам Хвастунову І.В. та Лях О.В. " не було прийнято на 19 (позачерговій) сесії Нікопольської міської ради VІІ скликання, яка відбулася 27 квітня 2017 року.

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі наступного.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди), шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами 34, 35 частини першої статті 26 цього Закону вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин та затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Частиною першою статті 122 Земельного Кодексу України встановлено, що саме до повноважень сільських, селищних, міських рад відноситься передача земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За таких обставин Нікопольська міська рада є саме тим органом місцевого самоврядування, який повноважний представляти відповідну територіальну громаду в питаннях передачі в оренду земель комунальної власності для всіх потреб.

Разом з тим органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами (стаття 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Зокрема, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина 1 статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 зазначеного Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить скасувати пункт 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VІІ. Як на підставу позову ФОП Лях О.В. посилався на положення Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки згідно зі спірним пунктом рішення Нікопольська міська рада встановила товариству ставку орендної плати у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки землі, тоді як для інших суб`єктів господарювання встановлено меншу ставку орендної плати за користування земельними ділянками з таким самим цільовим призначенням, що створює для ФОП Ляха О.В. дискримінаційні умови господарської діяльності порівняно з іншими суб`єктами господарювання. На підтвердження своїх доводів позивачем долучено до матеріалів справи копії рішень Нікопольської міської ради, згідно з якими для інших суб`єктів господарювання встановлено орендну плату у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земель.

Судом встановлено, що 30.01.2018 Адміністративна колегія Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 3/01-14/04-18, яким визнала дії Нікопольської міської ради щодо прийняття рішень міської ради (зазначених у графі 6 таблиці 1 (у т. ч. оскаржуване рішення від 31.08.2016 № 34-11/VІІ)) про надання в оренду земельних ділянок, на підставі яких укладаються договори з орендарями, та прийняті Рішення Міської ради 2016 - 2017 років із застосуванням різних ставок орендної плати за користування земельними ділянками однакового цільового (функціонального) призначення, такими, що можуть ущемлювати права землекористувачів і бути спрямованими на зниження конкурентоспроможності підприємств-конкурентів, настання негативних наслідків для їхніх ринкових позицій, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", визначеним абзацом 8 частини 2 статті 15 цього Закону, у виді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами (т. 1 а.с. 157-170).

Так, в цьому рішенні зазначено, що відсутність єдиних ставок орендної плати (або їх фіксованого виразу відповідно до виду функціонального призначення земель) дало можливість Міській раді суб`єктивно визначити розмір ставки орендної плати для кожного суб`єкта господарювання окремо. Такі дії суперечать нормам конкуренційного законодавства, так як створюють суб`єктам господарювання нерівні умови діяльності порівняно з конкурентами, які діють на одному товарному ринку. Відтак, суб`єкту господарювання, якому був встановлений більший розмір орендної ставки за користування земельною ділянкою, створювались дискримінаційні умови діяльності у порівнянні з суб`єктом господарювання, який діяв на цьому ж товарному ринку та якому було встановлено менший розмір орендної ставки.

Дискримінаційні умови діяльності передбачають, що хоча умови господарювання можуть і не погіршуватися порівняно з тим, які учасник ринку мав до відповідної дії державного органу, однак, умови для розвитку стають гіршими ніж для учасників ринку.

Отже, Міською радою для окремих суб`єктів господарювання надані кращі, порівняно з загальними умовами, можливості для господарювання.

Відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції суб`єкти господарювання, що діють на певному товарному ринку повинні знаходитись в рівних умовах.

На сьогодні рішення територіального відділення є чинним.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (частина перша статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Статтею 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Антиконкурентні дії органів влади є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 3 частини 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Відповідно до положень частини 2 статті 25 ГК України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

У відповідності до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За частинами першою, другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

За змістом підпунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, не може бути меншою за розмір земельного податку - 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Визначаючи ставку орендної плати для позивача у справі, Нікопольська міська рада як орган місцевого самоврядування, маючи дискреційні повноваження щодо цього, повинна керуватися, в першу чергу, приписами статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одними із стрижневих елементів верховенства права (правовладдя) в демократичній країні є законність, правова визначеність та заборона свавілля.

Тому, оскаржуване рішення Нікопольської міської ради як органу місцевого самоврядування повинно бути не лише законним (прийнятим відповідно до повноважень та чинного законодавства), а й передбачуваним (прогнозованим), справедливим, оскільки цивільне законодавство, яке регулює його діяльність й визначає повноваження, в основі своїй ґрунтується на засадах: неприпустимості свавільного позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливості, добросовісності та розумності тощо (стаття 3 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 31 Господарського кодексу України дискримінацією суб`єктів господарювання органами влади у цьому Кодексі визнається:

заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм господарювання в будь-якій сфері господарської діяльності, а також установлення обмежень на здійснення окремих видів господарської діяльності або виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції;

примушування суб`єктів господарювання до пріоритетного укладання договорів, першочергової реалізації товарів певним споживачам або до вступу в господарські організації та інші об`єднання;

прийняття рішень про централізований розподіл товарів, який призводить до монопольного становища на ринку;

встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону України в інший;

надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб`єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару;

обмеження прав суб`єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів;

встановлення заборон чи обмежень стосовно окремих суб`єктів господарювання або груп підприємців.

За змістом статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація (яка є однією з форм дискримінації) - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дискримінація суб`єктів господарювання не допускається (частина друга статті 31 Господарського кодексу України).

Допускаючи занадто широке й довільне розуміння (тлумачення) дискреції у питанні визначення ставки орендної плати під час прийняття оскаржуваного рішення, Нікопольська міська рада не врахувала допустимих законних меж своїх повноважень та об`єктивних й розумних критеріїв для убезпечення позивача від свавілля, несправедливості, непрогнозованості свого рішення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що загальних правил у вигляді нормативно-правового акту щодо порядку визначення розміру орендної плати в межах, визначених Податковим кодексом України, за користування землею у м. Нікополі місцевою радою не приймалось.

Відсутність будь-яких правил, положення чи методики визначення ставок орендної плати чи то хоча б матеріалів опрацювання заяви позивача компетентними постійними комісіями міської ради, яких відповідач на пропозицію суду так і не надав, у спірному питанні поставили позивача у залежність не від верховенства права, а від випадку, волі міської ради, яка з огляду на викладене не може бути абсолютною.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 127, 128 рішення Європейського суду з прав людини від 14.06.2007 у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» Суд нагадав, що "закон" має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (див., наприклад, Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, paragraphs 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, paragraph 48, 29 March 2005). Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано (див., Groppera Radio AG and Others v. Switzerlend, judgment of 28 March 1990, Series A no. 173, p. 26 paragraph 68).

До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання (див., серед інших рішень, Amann v. Switzerland [GC], no. 27798/95, ECHR 2000-II, paragraphs 55 and 56; Rotari v. Romania [GC], no 28341/95, ECHR 2000-V, paragraphs 55-63).

Головним нормативним актом в сучасній європейській системі захисту прав є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 14 якої забороняє дискримінацію.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (mutatis mutandis пункт 48 рішення ЄСПЛ від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України»).

Відповідач під час розгляду справи стверджував, що в кожному випадку, у тому числі й стосовно позивача, рішення щодо ставки орендної плати приймалось індивідуально, з різними для орендарів результатами рішень. При цьому чітких критеріїв, за якими визначається ставка орендної плати не вказав. Посилання на врахування під час прийняття рішення цільового призначення землі як то для будівництва чи то обслуговування є неприйнятним, оскільки їх не можна відокремлювати один від одного, оскільки, наприклад, будівництво на земельній ділянці передбачає також і її обслуговування.

Намагання відповідача диференціювати орендарів на час прийняття рішень за ознакою потужності їхнього бізнесу, на що представник відповідача також посилався під час своїх пояснень, теж не є об`єктивним підходом, оскільки, після такого рішення практики повернення міської ради за своєю ініціативою для перегляду прийнятого рішення для моніторингу ситуації щодо орендаря, яка може змінитися, не існує.

Водночас, помилковим буде й уніфікація підходу без урахування заслуговуючих на увагу обставин, інтересів господарюючих суб`єктів.

У цьому сенсі важливою стосовно тлумачення дискримінації видається справа Тлимменос (Thlimmenos) проти Греції», де Суд указав: «…Право на захист від дискримінації порушено під час застосування однакового підходу до осіб, які перебувають у різних ситуаціях, за умови, що таке поводження не виправдане об`єктивною чи розумною метою…».

Отже, Суд вказує на наявність дискримінації не лише тоді, коли до осіб, що знаходяться в аналогічних ситуаціях, необґрунтовано ставляться по різному, але й у випадку однакового поводження з особами, ситуації яких відрізняються.

За змістом статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції.

Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Broniowski проти Польщі", §143; у справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), №48553/99, § 96, ECHR 2002).

Аналіз статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє визначити критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом (тобто, переслідувати легітимну мету); держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів"; при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника.

Приймаючи до уваги непорушне право власності, у процесі розгляду численних справ, пов`язаних із застосуванням статті 14 Конвенції, Європейський суд з прав людини систематизував елементи, що утворюють дискримінацію, а саме:

1) мають бути встановлені факти, що свідчать про різне ставлення;

2) ця відмінність у ставленні не виправдана легітимною метою (суспільним інтересом), тобто відсутнє об`єктивне й розумне обґрунтування мети і результатів відповідного заходу;

3) відсутня розумна співмірність між засобами, що використовуються, і метою, що досягається (баланс інтересів).

У контексті викладеного під час розгляду справи відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що прийняте ним рішення від 31.08.2016 № 34-11/VІІ в частині встановлення ним для позивача на земельну ділянку (1/2) на АДРЕСА_1 орендної плати у розмірі 4% від діючої нормативної грошової оцінки земель відповідає легітимній меті, а також балансу суспільного й приватного інтересу позивача.

Відповідачем не доведена об`єктивність та розумність підходу у визначенні позивачу ставки орендної плати за користування земельною ділянкою на рівні 4% від нормативної грошової оцінки.

Різний підхід до вирішення цього питання, яке торкнулося безпосередньо позивача, за встановлених судом обставин свідчить про допущену по відношенню до позивача дискримінацію.

Тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Лях Олександра Володимировича до Нікопольської міської ради, Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізична особа-підприємець Хвастунов Ігор Васильович про скасування пункту 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати пункт 3 рішення Нікопольської міської ради від 31.08.2016 № 34-11/VII "Про наданні фізичній особі-підприємцю Ляху Олександру Володимировичу (1/2), фізичній особі-підприємцю Хвастунову Ігорю Васильовичу (1/2) в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлових будівель спеціалізованого непродовольчого магазину".

Стягнути з Нікопольської міської ради (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 3, ) на користь Фізичної особи-підприємця Лях Олександра Володимировича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1 762,00 грн., про що видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення справі набирають законної сили відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.08.2019

Суддя Н.Г. Назаренко