РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2019Справа № 910/6435/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік 777»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мамадай Рітейл»

про стягнення 160 538, 29 грн.,

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Домінік 777» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мамадай Рітейл» (далі - відповідач) про стягнення 160 538, 29 грн., з яких 134 477, 32 грн. основного боргу, 11 631, 93 грн. пені, 981, 31 грн. 3% річних, 13 447, 73 грн. штрафу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено договір поставки товарів № 101-06 від 10.06.2013, на виконання умов якого позивач передав продукцію відповідачу, яка останнім у встановлені договором строки оплачена не була, внаслідок чого за ним виникла заборгованість. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.05.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

03.06.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/6435/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала від 07.06.2019 про відкриття провадження у справі № 910/6435/19 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення (трек-номер 411) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04050, місто Київ, вулиця Вільгельма Котарбінського, будинок 15, квартира 47,

Означена ухвала була отримана відповідачем 18.06.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з трек-номером 411.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 07.06.2019 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 07.06.2019, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2013 року між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки № 101-06 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого на умовах, визначених даним Договором Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти й оплатити продукцію (продукти харчування, побутова хімія, косметика і т.д.), відповідно до заявок Покупця, в асортименті та кількості, що зазначені у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного Договору.

Конкретна номенклатура, асортимент, кількість та ціна товару, що постачається і є предметом даного договору, буде узгоджуватися сторонами у відповідній заявці Покупця. Така заявка може подаватися Покупцем шляхом направлення Постачальникові відповідного листа (поштою, факс, ел. поштою) (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 3.1. Договору загальна сума даного договору визначається загальною вартістю товарів (сумою видаткових накладних), які поставлені протягом строку дії даного договору.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що розрахунок за товар, поставлений відповідно до п. 1.1. здійснюється протягом 30 календарних днів від дати відвантаження товару Покупцеві відповідно до кожної видаткової накладної, по якій був відпущений товар.

Відповідно до пункту 10.1. Договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 року. Якщо жодна зі сторін за один місяць до закінчення строку дії даного Договору письмово не повідомить іншу сторону про своє бажання розірвати даний Договір, дія даного Договору продовжується на кожний наступний календарний рік.

Як у позовній заяві, так і в доданому до позову розрахунку боргу, позивач вказує на те, що на виконання умов Договору він поставив відповідачу товар на загальну суму 144 874, 62 грн. на підставі видаткових накладних № 531894 від 21.12.2018 на суму 7 475, 27 грн., № 530379 від 20.12.2018 на суму 2 194, 61 грн., № 532069 від 21.12.2018 на суму 8 086, 27 грн., № 3502 від 04.01.2019 на суму 2 377, 33 грн., № 9472 від 11.01.2019 на суму 415, 52 грн., № 25117 від 22.01.2019 на суму 1 906, 13 грн., № 34274 від 29.01.2019 на суму 877, 32 грн., № 47261 від 05.02.2019 на суму 457, 81 грн., № 145148 від 15.03.2019 на суму 2 439, 52 грн., № 144932 від 15.03.2019 на суму 757, 97 грн., № 138297 від 13.03.2019 на суму 3 719, 63 грн., № 138303 від 13.03.2019 на суму 1 523, 89 грн., № 138290 від 13.03.2019 на суму 5 267, 68 грн., № 138289 від 13.03.2019 на суму 1 767, 23 грн., № 138293 від 13.03.2019 на суму 2 843, 83 грн., № 55564 від 08.02.2019 на суму 4 792, 78 грн., № 56790 від 08.02.2019 на суму 5 191, 75 грн., № 56818 від 08.02.2019 на суму 2 294, 24 грн., № 56786 від 08.02.2019 на суму 3 674, 51 грн., № 33917 від 29.01.2019 на суму 2 990, 59 грн., № 33925 від 29.01.2019 на суму 5 925, 32 грн., № 33926 від 29.01.2019 на суму 4 123, 26 грн., № 22372 від 21.01.2019 на суму 2 427, 12 грн., № 22371 від 21.01.2019 на суму 1 439, 21 грн., № 15299 від 15.01.2019 на суму 4 901, 92 грн., № 15298 від 15.01.2019 на суму 488, 02 грн., № 15300 від 15.01.2019 на суму 1 213, 31 грн., № 9660 від 11.01.2019 на суму 3 852, 71 грн., № 8149 від 10.01.2019 на суму 2 615, 08 грн., № 8056 від 10.01.2019 на суму 1 833, 64 грн., № 3836 від 04.01.2019 на суму 711, 00 грн., № 1144 від 02.01.2019 на суму 1 840, 24 грн., № 1145 від 02.01.2019 на суму 3 009, 12 грн., № 1143 від 02.01.2019 на суму 1 273, 85 грн., № 535031 від 25.12.2018 на суму 8 656, 42 грн., № 532068 від 21.12.2018 на суму 8 192, 41 грн., № 532067 від 21.12.2018 на суму 10 420, 75 грн., № 534903 від 26.12.2018 на суму 813, 60 грн., № 534475 від 26.12.2018 на суму 1 657, 56 грн., № 536191 від 26.12.2018 на суму 325, 20 грн., № 689 від 02.01.2019 на суму 3 281, 12 грн., № 1904 від 03.01.2019 на суму 1 737, 96 грн., № 5710 від 09.01.2019 на суму 735, 86 грн., № 8532 від 10.01.2019 на суму 4 249, 43 грн., № 12441 від 14.01.2019 на суму 532, 80 грн., № 13644 від 15.01.2019 на суму 195, 36 грн., № 13645 від 15.01.2019 на суму 2 245, 75 грн., № 15373 від 16.01.2019 на суму 228, 60 грн., № 15374 від 16.01.2019 на суму 132, 53 грн., № 22553 від 21.01.2019 на суму 1 542, 65 грн., № 23668 від 22.01.2019 на суму 883, 31 грн., № 34123 від 29.01.2019 на суму 2 107, 80 грн., № 34125 від 29.01.2019 на суму 222, 18 грн., № 106053 від 28.02.2019 на суму 2 859, 19 грн., № 134929 від 12.03.2019 на суму 1 304, 64 грн., № 135066 від 12.03.2019 на суму 404, 28 грн., № 142284 від 14.03.2019 на суму 2 191, 44 грн., № 142285 від 14.03.2019 на суму 776, 46 грн., № 145178 від 15.03.2019 на суму 652, 68 грн.

Також, позивач вказує на те, що відповідач частково повернув товар на суму 80, 82 грн. та 22.02.2019 року здійснив часткову оплату товару на суму 10 316, 47 грн. за видатковою накладною № 532067 від 21.12.2018 року.

Таким чином, за відповідачем утворився борг в сумі 134 477, 32 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 року.

Оскільки оплачений товар відповідачем у встановлені Договором строки в повному обсязі оплачений не був, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як зазначалось судом вище, у позовній заяві та в доданому до позову розрахунку боргу, позивач вказує на те, що на виконання умов Договору він поставив відповідачу товар на загальну суму 144 874, 62 грн. на підставі видаткових накладних № 531894 від 21.12.2018 на суму 7 475, 27 грн., № 530379 від 20.12.2018 на суму 2 194, 61 грн., № 532069 від 21.12.2018 на суму 8 086, 27 грн., № 3502 від 04.01.2019 на суму 2 377, 33 грн., № 9472 від 11.01.2019 на суму 415, 52 грн., № 25117 від 22.01.2019 на суму 1 906, 13 грн., № 34274 від 29.01.2019 на суму 877, 32 грн., № 47261 від 05.02.2019 на суму 457, 81 грн., № 145148 від 15.03.2019 на суму 2 439, 52 грн., № 144932 від 15.03.2019 на суму 757, 97 грн., № 138297 від 13.03.2019 на суму 3 719, 63 грн., № 138303 від 13.03.2019 на суму 1 523, 89 грн., № 138290 від 13.03.2019 на суму 5 267, 68 грн., № 138289 від 13.03.2019 на суму 1 767, 23 грн., № 138293 від 13.03.2019 на суму 2 843, 83 грн., № 55564 від 08.02.2019 на суму 4 792, 78 грн., № 56790 від 08.02.2019 на суму 5 191, 75 грн., № 56818 від 08.02.2019 на суму 2 294, 24 грн., № 56786 від 08.02.2019 на суму 3 674, 51 грн., № 33917 від 29.01.2019 на суму 2 990, 59 грн., № 33925 від 29.01.2019 на суму 5 925, 32 грн., № 33926 від 29.01.2019 на суму 4 123, 26 грн., № 22372 від 21.01.2019 на суму 2 427, 12 грн., № 22371 від 21.01.2019 на суму 1 439, 21 грн., № 15299 від 15.01.2019 на суму 4 901, 92 грн., № 15298 від 15.01.2019 на суму 488, 02 грн., № 15300 від 15.01.2019 на суму 1 213, 31 грн., № 9660 від 11.01.2019 на суму 3 852, 71 грн., № 8149 від 10.01.2019 на суму 2 615, 08 грн., № 8056 від 10.01.2019 на суму 1 833, 64 грн., № 3836 від 04.01.2019 на суму 711, 00 грн., № 1144 від 02.01.2019 на суму 1 840, 24 грн., № 1145 від 02.01.2019 на суму 3 009, 12 грн., № 1143 від 02.01.2019 на суму 1 273, 85 грн., № 535031 від 25.12.2018 на суму 8 656, 42 грн., № 532068 від 21.12.2018 на суму 8 192, 41 грн., № 532067 від 21.12.2018 на суму 10 420, 75 грн., № 534903 від 26.12.2018 на суму 813, 60 грн., № 534475 від 26.12.2018 на суму 1 657, 56 грн., № 536191 від 26.12.2018 на суму 325, 20 грн., № 689 від 02.01.2019 на суму 3 281, 12 грн., № 1904 від 03.01.2019 на суму 1 737, 96 грн., № 5710 від 09.01.2019 на суму 735, 86 грн., № 8532 від 10.01.2019 на суму 4 249, 43 грн., № 12441 від 14.01.2019 на суму 532, 80 грн., № 13644 від 15.01.2019 на суму 195, 36 грн., № 13645 від 15.01.2019 на суму 2 245, 75 грн., № 15373 від 16.01.2019 на суму 228, 60 грн., № 15374 від 16.01.2019 на суму 132, 53 грн., № 22553 від 21.01.2019 на суму 1 542, 65 грн., № 23668 від 22.01.2019 на суму 883, 31 грн., № 34123 від 29.01.2019 на суму 2 107, 80 грн., № 34125 від 29.01.2019 на суму 222, 18 грн., № 106053 від 28.02.2019 на суму 2 859, 19 грн., № 134929 від 12.03.2019 на суму 1 304, 64 грн., № 135066 від 12.03.2019 на суму 404, 28 грн., № 142284 від 14.03.2019 на суму 2 191, 44 грн., № 142285 від 14.03.2019 на суму 776, 46 грн., № 145178 від 15.03.2019 на суму 652, 68 грн.

Разом з тим, здійснивши власний розрахунок заявленої до стягнення суми основного боргу судом встановлено, що загальна сума поставки за вищевказаними видатковими накладними складає 153 057, 66 грн., а не 144 874, 62 грн. як вказує позивач.

При цьому, судом встановлено, що видаткова накладна № 3502 від 04.01.2019 на суму 2 377, 33 грн. не містить підпису уповноваженої особи відповідача про прийняття товару.

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 виклав наступний правовий висновок:

"Сам лише факт складання та підписання сторонами таких актів не є безумовним свідченням реальності господарських операцій за Договором, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у цих документах.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю."

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі - Положення № 88), відповідно до пункту 2.4. якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідно зазначити, що накладна - це супроводжуючий первинний документ, що використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується. Отже, накладна є належним документом, що підтверджує оформлення договірних відносин між сторонами.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути: договір, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, акти приймання товарів і послуг, тобто первинні документи.

Разом з тим, надана позивачем накладна № 3502 від 04.01.2019 не відповідає вищевказаним вимогам чинного законодавства щодо її оформлення, оскільки складена позивачем в односторонньому порядку, з боку відповідача не підписана і не містить необхідних даних, які б дозволяли ідентифікувати особу, яка отримала товар та визначити обсяг її повноважень діяти від імені відповідача.

Наявність на видатковій накладній № 3502 від 04.01.2019 відтиску печатки відповідача не підтверджує факт отримання товару відповідачем за означеною накладною, оскільки згідно зі статтею 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» печатка не є обов`язковим реквізитом первинних документів. Не вимагає цього й Положення № 88, згідно з пунктом 2.5 якого документ має бути підписаний особисто, а підпис може (а не має) бути скріплений печаткою.

До того ж, відповідно до частини 3 статті 58-1 Господарського процесуального кодексу України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

За таких обставин, суд не приймає до уваги надану позивачем видаткову накладну № 3502 від 04.01.2019 як доказ поставки відповідачу товару на суму 2 377, 33 грн.

Враховуючи вищевикладене, наявними в матеріалах справи первинними документами, а саме видатковими накладними № 531894 від 21.12.2018 на суму 7 475, 27 грн., № 530379 від 20.12.2018 на суму 2 194, 61 грн., № 532069 від 21.12.2018 на суму 8 086, 27 грн., № 9472 від 11.01.2019 на суму 415, 52 грн., № 25117 від 22.01.2019 на суму 1 906, 13 грн., № 34274 від 29.01.2019 на суму 877, 32 грн., № 47261 від 05.02.2019 на суму 457, 81 грн., № 145148 від 15.03.2019 на суму 2 439, 52 грн., № 144932 від 15.03.2019 на суму 757, 97 грн., № 138297 від 13.03.2019 на суму 3 719, 63 грн., № 138303 від 13.03.2019 на суму 1 523, 89 грн., № 138290 від 13.03.2019 на суму 5 267, 68 грн., № 138289 від 13.03.2019 на суму 1 767, 23 грн., № 138293 від 13.03.2019 на суму 2 843, 83 грн., № 55564 від 08.02.2019 на суму 4 792, 78 грн., № 56790 від 08.02.2019 на суму 5 191, 75 грн., № 56818 від 08.02.2019 на суму 2 294, 24 грн., № 56786 від 08.02.2019 на суму 3 674, 51 грн., № 33917 від 29.01.2019 на суму 2 990, 59 грн., № 33925 від 29.01.2019 на суму 5 925, 32 грн., № 33926 від 29.01.2019 на суму 4 123, 26 грн., № 22372 від 21.01.2019 на суму 2 427, 12 грн., № 22371 від 21.01.2019 на суму 1 439, 21 грн., № 15299 від 15.01.2019 на суму 4 901, 92 грн., № 15298 від 15.01.2019 на суму 488, 02 грн., № 15300 від 15.01.2019 на суму 1 213, 31 грн., № 9660 від 11.01.2019 на суму 3 852, 71 грн., № 8149 від 10.01.2019 на суму 2 615, 08 грн., № 8056 від 10.01.2019 на суму 1 833, 64 грн., № 3836 від 04.01.2019 на суму 711, 00 грн., № 1144 від 02.01.2019 на суму 1 840, 24 грн., № 1145 від 02.01.2019 на суму 3 009, 12 грн., № 1143 від 02.01.2019 на суму 1 273, 85 грн., № 535031 від 25.12.2018 на суму 8 656, 42 грн., № 532068 від 21.12.2018 на суму 8 192, 41 грн., № 532067 від 21.12.2018 на суму 10 420, 75 грн., № 534903 від 26.12.2018 на суму 813, 60 грн., № 534475 від 26.12.2018 на суму 1 657, 56 грн., № 536191 від 26.12.2018 на суму 325, 20 грн., № 689 від 02.01.2019 на суму 3 281, 12 грн., № 1904 від 03.01.2019 на суму 1 737, 96 грн., № 5710 від 09.01.2019 на суму 735, 86 грн., № 8532 від 10.01.2019 на суму 4 249, 43 грн., № 12441 від 14.01.2019 на суму 532, 80 грн., № 13644 від 15.01.2019 на суму 195, 36 грн., № 13645 від 15.01.2019 на суму 2 245, 75 грн., № 15373 від 16.01.2019 на суму 228, 60 грн., № 15374 від 16.01.2019 на суму 132, 53 грн., № 22553 від 21.01.2019 на суму 1 542, 65 грн., № 23668 від 22.01.2019 на суму 883, 31 грн., № 34123 від 29.01.2019 на суму 2 107, 80 грн., № 34125 від 29.01.2019 на суму 222, 18 грн., № 106053 від 28.02.2019 на суму 2 859, 19 грн., № 134929 від 12.03.2019 на суму 1 304, 64 грн., № 135066 від 12.03.2019 на суму 404, 28 грн., № 142284 від 14.03.2019 на суму 2 191, 44 грн., № 142285 від 14.03.2019 на суму 776, 46 грн., № 145178 від 15.03.2019 на суму 652, 68 грн. підтверджується поставка відповідачу товару на суму 150 680, 33 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 3.2. Договору на відповідача покладено обов`язок оплатити товар протягом 30 календарних днів від дати відвантаження товару відповідачу відповідно до кожної видаткової накладної, по якій був відпущений товар.

Згідно з доводами позивача, не спростованими відповідачем, останній частково повернув товар на суму 80, 82 грн. та 22.02.2019 року здійснив часткову оплату товару на суму 10 316, 47 грн. за видатковою накладною № 532067 від 21.12.2018 року.

Таким чином, за розрахунком суду, розмір неоплаченого відповідачем товару складає 140 283, 04 грн., проте позивачем заявлено до стягнення борг в сумі 134 477, 32 грн.

Положеннями статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин, оскільки відповідач прийняв товар, однак в обумовлений Договором строк не оплатив позивачу його вартість, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Приймаючи до уваги вищевикладене та з огляду на відсутність клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, борг в сумі 134 477, 32 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 11 631, 93 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 7.1. Договору у випадку несвоєчасної оплати за товар, що поставляється, Покупець зобов`язаній сплатити Постачальникові пеню в розмірі 0,5% від суми несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 7.2. Договору у випадку прострочення оплати за товар на строк більше 30 календарних днів Покупець додатково сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 10 відсотків від загальної суми заборгованості.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду у справі № 911/2813/17 від 09.02.2018, у справі № 911/1351/17 від 22.03.2018, у справі № 922/1720/17від 25.05.2018, у справі № 917/194/18 від 02.04.2019, у справі № 910/7398/18 від 23.07.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 11 631, 93 грн. суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає положенням чинного законодавства, оскільки до бази нарахування пені позивачем включено видаткову накладну № 3502 від 04.01.20109 на суму 2 377, 33 грн., яка не є належним доказом отримання товару відповідачем.

За розрахунком суду, розмір пені складає 11 398, 69 грн.

При цьому, перевіривши наданий позивачем штраф в сумі 13 447, 73 грн. суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 981, 31 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 981, 31 грн. суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає положенням чинного законодавства, оскільки до бази нарахування пені позивачем включено видаткову накладну № 3502 від 04.01.20109 на суму 2 377, 33 грн., яка не є належним доказом отримання товару відповідачем.

За розрахунком суду, розмір 3% річних складає 961, 77 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

При цьому, пунктом 5 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем до позовної заяви було додано орієнтовний розрахунок судових витрат на момент подання позовної заяви, згідно з яким позивачем понесені наступні судові витрати:

- 2 407, 07 грн. - витрати по сплаті судового збору;

- 5 000, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

Що стосується відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 також зауважено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/3787/17 від 18.06.2019 року.

У постановах Верховного Суду у справі № 924/632/18 від 13.06.2019, у справі № 910/9604/18 від 18.06.2019 також наголошено, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано лише Договір № 25/04/2019-ПД від 25.04.2019 про надання правової допомоги та Акт наданих послуг від 10.05.2019 на суму 5 000, 00 грн., тоді як докази фактичної оплати послуг адвоката (платіжне доручення, банківська виписка тощо) в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік 777» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мамадай Рітейл» про стягнення 160 538, 29 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мамадай Рітейл» (04050, місто Київ, вулиця Вільгельма Котарбінського, будинок 15, квартира 47; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік 777» (21007, місто Вінниця, вулиця Академіка Янгеля, будинок 4; ) 134 477 (сто тридцять чотири тисячі чотириста сімдесят сім) грн. 32 коп. основного боргу, 11 398 (одинадцять тисяч триста дев`яносто вісім) грн. 69 коп. пені, 13 447 (тринадцять тисяч чотириста сорок сім) грн. 73 коп. штрафу, 961 (дев`ятсот шістдесят одну) грн. 77 коп. 3% річних та 2 404 (дві тисячі чотириста чотири) грн. 28 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05.08.2019 року.

Суддя В.С. Ломака