РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2019Справа № 910/17655/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" (м. Київ)

до 1. Міністерства оборони України (м. Київ)

2. Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління оборони України

(м. Чернігів)

про визнання актів недійсними

За участі військової прокуратури центрального регіону України

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача-1: Зінченко Д.П.

від відповідача-2: Зінченко Д.П.

від прокуратури: Толстореброва О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України та Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління оборони України про визнання актів розрахунків невиконаних будівельних робіт від 17.08.2018 року № 1, № 2, № 3 (І етап), № 1 (ІІ етап), складених за формою Кб-2в, неправомірними.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що спірні акти розрахунків невиконаних будівельних робіт складені поза межами дії укладеного між сторонами Договору підряду № 198 від 21.05.2018 року, з порушенням ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 та умов самого Договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.19. відкрито провадження у справі № 910/17655/18 та призначено підготовче засідання на 19.03.19.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/17655/18 передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.19. суддею Ващенко Т.М. прийнято справу № 910/17655/18 до свого провадження та призначено підготовче засідання у справі на 04.04.19.

18.03.19. відповідачем-2 подано письмові пояснення по справі, в яких він проти позову заперечує оскільки: оспорюваними актами зафіксовано розрахунок вартості невиконаних позивачем робіт в передбачені Договором строки, з метою визначення проведення остаточних розрахунків між сторонами, а використання форми КБ-2в для фіксування розрахунку вартості невиконаних будівельних робіт не заборонено нормативно-правовими актами.

21.03.19. військовою прокуратурою центрального регіону України подано заяву про вступ у справу.

26.03.19. відповідачем-2 подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, які вказані відповідачем-2 в письмових поясненнях, поданих 18.03.19.

02.04.19. позивачем подано відповідь на відзив.

04.04.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 23.04.19.

22.04.19. позивачем подано письмові пояснення по справі.

22.04.19. відповідачем-2 подано заперечення на відповідь на відзив.

23.04.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 07.05.19.

03.05.19. позивачем подано письмові пояснення по справі.

06.05.19. позивачем подано клопотання про витребування доказів.

07.05.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та оголошення перерви в підготовчому засіданні до 21.05.19.

21.05.19. позивачем подано додаткові обґрунтування до клопотання про витребування доказів.

21.05.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 11.06.19.

10.06.19. позивачем подано додаткові обґрунтування до клопотання про витребування доказів.

11.06.19. позивачем подано заперечення проти участі прокурора у справі, відповідно до якого позивач просить суд постановити ухвалу, якою відмовити військовій прокуратурі центрального регіону України в участі у справі № 910/17655/18 в інтересах відповідачів.

11.06.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 25.06.19.

25.06.19. прокуратурою подано письмові пояснення та заперечення проти клопотання позивача про відмову військовій прокуратурі центрального регіону України в участі у справі № 910/17655/18 в інтересах відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.19. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" в задоволенні клопотання про відмову військовій прокуратурі центрального регіону України в участі у справі № 910/17655/18 в інтересах відповідачів, відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.19. визнано відвід судді Ващенко Т.М. необґрунтованим, передано заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" Малого В.А. про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи № 910/17655/18 для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи № 910/17655/18 відкладено на 23.07.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.19. відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи № 910/17655/18.

23.07.19. позивач подав до суду заяву «про уточнення позовних вимог», та 23.07.19. просив суд оголосити перерву в підготовчому засіданні для надання можливості іншим учасниками судового процесу ознайомитися із означеною заявою.

В судовому засіданні 23.07.19. представники відповідачів та прокуратури ознайомились з означеною заявою.

В судовому засіданні 23.07.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 25.07.19.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "БМС БУД" «про уточнення позовних вимог» судом встановлено, що у відповідності до вказаної заяви позивач просить суд визнати акти розрахунків невиконаних будівельних робіт від 17.08.2018 року № 1, № 2, № 3 (І етап), № 1 (ІІ етап), складені Північним територіального квартирно-експлуатаційного управління оборони України за формою Кб-2в - недійсними. Обґрунтування позовних вимог доповнено посиланням на положення абз. 1,3 ч. 2 ст. 20 ГК України, ст. 16, ч. ч. 1,4 ст. 203, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Отже, позивач, шляхом подання вказаної заяви, просить суд визнати оспорювані акти недійсними, а не неправомірними, змінюючи матеріально-правову вимогу. За вказаних підстав судом встановлено, що позивачем подано заяву про зміну предмету позову.

Вказану заяву прийнято до розгляду ухвалою суду від 24.07.19.

25.07.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 01.08.19.

Позивач в судове засідання 01.08.19. явку свого повноважного представника не забезпечив, 26.07.19. подав клопотання про «перенесення судової справи» з підстав участі позивача та його представника в судовому засіданні в Північному апеляційному господарському суді.

Суд встановив, що неявка в судове засідання 01.08.19. позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, з огляду на що без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 01.08.19. судом було заслухано вступне слово, з`ясовано обставини справи та досліджено докази відповідно до ст.ст. 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів (ст.ст. 217, 218 ГПК України).

Відповідачі та прокуратура в судовому засіданні 01.08.19. проти позову заперечували

При цьому при розгляді справи № 910/17655/18 судом враховано, що згідно ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення зазначеної статті повністю узгоджуються з приписами ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30 від 27 вересня 2001 року вказано, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 01.08.19. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.05.18. між Міністерством оборони України в особі начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління (замовник) та позивачем (Підрядник) було укладено Договір підряду № 198 на виконання робіт із Будівництва будівлі казарми поліпшеного планування (житлового комплексу) № 3, м. Конотоп, Сумська обл., військове містечко № 25 (шифр 2018-09) (далі - Договір), а умовами якого (п. 1.1) Замовник доручає, а позивач забезпечує відповідно до проектної документації та умов Договору виконання робіт із Будівництва будівлі казарми поліпшеного планування (житлового комплексу) № 3, м. Конотоп, Сумська обл., військове містечко № 25 (шифр 2018-09) за адресою: м . Конотоп, вул. Деповська , 101 (далі - Об`єкт), що виконується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позивачем до матеріалів справи подано Акт прийому-передачі проектно-кошторисної документації від 15.06.18., для адресата: ТОВ «БМС БУД» по об`єкту «Будівництво будівлі казарми поліпшеного планування (житлового комплексу) № 3, м. Конотоп, Сумська обл., військове містечко № 25».

28.06.18. між відповідачем-2 та позивачем підписано і скріплено печатками акт прийому-передачі будівельного майданчика до Договору.

На адресу позивача Замовником було направлено повідомлення від 02.08.18. про розірвання Договору.

Замовником було складено: Акт № 1 (І етап) розрахунку невиконаних будівельних робіт станом на 17.08.18., Акт № 2 (І етапу) розрахунку невиконаних будівельних робіт станом на 17.08.18.; Акт № 3 (І етапу) розрахунку невиконаних будівельних робіт станом на 17.08.18.; Акт № 1 (ІІ етапу) розрахунку невиконаних будівельних робіт станом на 17.08.18., якими зафіксовано розрахунок вартості невиконаних позивачем робіт в передбачені Договором строки, з метою визначення проведення остаточних розрахунків між сторонами.

Позивач вказує, що означені акти є недійсними, та посилається на наступне:

- спірні акти розрахунків невиконаних будівельних робіт складені поза межами дії укладеного між сторонами Договору підряду № 198 від 21.05.2018 року;

- спірні акти розрахунків невиконаних будівельних робіт складені з порушенням ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва», оскільки у додатку Т єдиною формою акту виконаних будівельних робіт є № КБ-2в, який має назву «акт приймання виконаних будівельних робіт», назви таких актів «розрахунок невиконаних будівельних робіт» вказаними ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 не передбачено, а Замовник зобов`язаний був скласти акт виконаних робіт, а не акт не виконаних робіт;

- спірні акти складені з порушенням умов самого Договору, а саме, пунктів 5.2.2, 5.2.3 Договору;

- Замовником позивачу будівельний майданчик та проектну документацію передано несвоєчасно.

За змістом ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами чинного законодавства України не заборонено складання Замовником за Договором в односторонньому порядку актів розрахунку невиконаних будівельних робіт, в тому числі і за примірною формою КБ-2в.

При цьому позивач не позбавлений був права звернутись до Замовника за Договором щодо підписання, згідно обов`язку останнього закріпленого пунктом 6.1.10 Договору, актів приймання виконаних будівельних робіт та Довідки про вартість будівельних робіт і витрат за формами КБ-2в та КБ-3 в порядку пункту 5.2.4 Договору.

Щодо укладення актів поза межами дії Договору:

Як відзначалось судом, на адресу позивача Замовником було направлено повідомлення від 02.08.18. про розірвання Договору, в якому вказано, що Договір вважається розірваним з 17.08.18.

При цьому, у відповідності до пояснень відповідача-2, оспорюваними актами зафіксовано розрахунок вартості невиконаних позивачем робіт в передбачені Договором строки, з метою визначення проведення остаточних розрахунків між сторонами з підстав розірвання Договору.

Вказане і зумовило складання оспорюваних актів саме станом на 17.08.18., тобто після припинення, на думку Замовника, дії Договору.

В акті від 28.06.18. прийому-передачі будівельного майданчика до Договору сторонами погоджено, що будівельний майданчик відповідає всім необхідним для виробництва будівельних робіт вимогам, відсутні перешкоди для виконання Робіт, передбачених Договором (п. 1), роботи по обладнанню будівельного майданчика не перешкоджають початку Робіт Підрядника (п. 2).

Отже, вказаним актом сторони погодили відсутність будь-яких перешкод у здійсненні будівельних робіт, передбачених Договором, у встановлений таким Договором строк з підстав відповідності будівельного майданчика необхідним для будівництва вимогам та відсутності перешкод для початку робіт.

Посилання позивача на пункти 5.2.2, 5.2.3 Договору не приймається судом оскільки положення означених пунктів стосуються недоліків, недоробок здійснених будівельних робіт, зауважень щодо стану (якості) таких робіт, та не регулюють дії сторін щодо строків виконання будівельних робіт.

Натомість суд встановив наступне.

За умовами пункту 5.1.6 Договору позивач має право вимагати від Замовника зміни строків виконання робіт, при цьому Генпідрядник зобов`язаний письмово повідомити Замовника про наявність відповідних обставин протягом трьох (3) календарних днів з дати їх настання. Зміна строків виконання робіт та передачі Об`єкта Замовнику здійснюється шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди до Договору з обґрунтуванням обставин, що його спричинили (п. 5.1.5 Договору).

Однак, позивач не звертався до Замовника щодо наявності обставин для зміни строків виконання робіт, зокрема, з підстав наявності таких обставин як несвоєчасна передача будівельного майданчика та проектної документації.

Крім того, як відзначалось судом, акт від 28.06.18. прийому-передачі будівельного майданчика до Договору підписаний без будь-яких зауважень чи застережень в тому числі і позивачем.

При цьому судом враховано, що пунктом 6.1.3 Договору встановлено обов`язок Замовника протягом п`яти календарних днів після підписання Договору передати будівельний майданчик та проектну документацію, однак пунктом 6.3.1 Договору встановлено обов`язок позивача прийняти такий будівельний майданчик і проектну документацію у строк п`ять календарних днів після підписання Договору.

Крім вказаного, згідно з підпунктом а) пункту 5.6.2 Договору Генпідрядник зобов`язаний у визначеному Договором порядку інформувати Замовника про порушення Графіку виконання робіт (причини, заходи щодо усунення відхилення тощо).

Доказів того, що позивач інформував Замовника про порушення Графіку виконання робіт сторонами до матеріалів справи не подано, як і не подано доказів внесення змін до Календарного графіку в порядку приписів п. 5.1.7 Договору.

Будь-які зміни до умов Договору оформляються шляхом укладення сторонами відповідних додаткових угод (п. 11.3 Договору).

Жодних додаткових угод між сторонами не підписувалось.

Викладене спростовує викладені позивачем в позовній заяві доводи в обґрунтування пред`явленого ним позову.

За вказаних підстав позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання недійсними актів розрахунків невиконаних будівельних робіт від 17.08.2018 року № 1, № 2, № 3 (І етап), № 1 (ІІ етап), складених за формою Кб-2в.

За змістом статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності такої сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права (інтересу) відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес і закріплення законом.

Отже вимога позивача про визнання недійсними оспорюваних актів не є ефективним способом відновлення порушеного права позивача.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З підстав викладеного в сукупності суд відмовляє в задоволенні позову повністю.

Враховуючи приписи ст. 129 ГПК України та відмову в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 13.08.19.

Суддя Т.М. Ващенко