ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2019 р. Справа№ 910/2233/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Чорногуза М.Г.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання: Вороніній О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс", м. Рівне

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 (повний текст складено 27.05.2019)

у справі №910/2233/19 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс", м. Рівне

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" (далі - ТОВ "Барсервіс", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ "КБ "Приватбанк", відповідач) про визнання недійсним Договору фінансового лізингу від 15.08.2016 №4Б16061.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ТОВ "Барсервіс" вказує, що спірний Договір під час його укладення не було посвідчено нотаріально, що суперечить вимогам ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/2233/19 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду відповідачем не порушено, оскільки позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного договору недійсним. Зокрема, приписи Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфу 6 глави 58 Цивільного кодексу України не містять норми про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору лізингу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування підстав, викладених в апеляційній скарзі, позивач зазначає про порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права. За твердженням апелянта, оскільки предметом Договору фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 є нерухоме майно, до вищевказаного договору фінансового лізингу необхідно застосовувати загальні положення про найм (оренду), встановлені параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а враховуючи особливості параграфа 6 (лізинг), то слід також застосовувати положення параграфа 4 глави 58 ЦК України, яка регулює особливості найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди. Враховуючи норми вищезазначеного законодавства апелянт зазначає, що Договір фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 мав би бути нотаріально посвідченим, однак місцевим господарським судом зроблений помилковий висновок про відсутність законодавчих вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/2233/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А.(доповідач у справі), суддів Коробенка Г.П. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Барсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/2233/19, справу призначено до розгляду на 14год. 20хв. 30.07.2019.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з перебуванням судді Козир Т.П., яка входить складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019, справу №910/2233/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді доповідача) Кравчука Г.А., суддів Коробенка Г.П. та Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 вищезазначеною колегією суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ТОВ "Барсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі 910/2233/19, розгляд справи призначено на 14.08.2019 о 10 год. 00 хв.

Позиції учасників справи.

17.07.2019 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Явка представників сторін.

У судове засідання 14.08.2019 о 10 год. 00 хв. повноважні представники позивача та відповідача не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомленні належним чином, про що свідчать витяги з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відповідно до яких ухвала Північного апеляційного госоподарського суду від 30.07.2019 про призначення судового засідання на 14.08.2019 о 10 год. 00 хв. вручена представникам позивача та відповідача "за довіреністю". Про причини неявки позивач та відповідач апеляційний господарський суд не повідомили.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

15.08.2016 між АТ "КБ "Приватбанк" (банк) та ТОВ "Барсервіс" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 4И16061ЛИ (далі - Договір), за умовами якого банк, який є власником нерухомого майна, що зазначено в додатку № 1 до Договору, передає лізингоодержувачу майно, а останній його приймає від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах визначених договором фінансового лізингу (п. 1.1 Договору).

У додатку № 1 до Договору сторони зазначили найменування нерухомого майна (предмета фінансового лізингу).

Відповідно до умов п. 1.2 Договору, сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становила 334 634 749,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

За змістом підпункту п. 2.3 Розділу 2 Договору лізингоодержувач сплачує банку:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. у день укладання цього договору;

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в Додатку №2;

- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по оплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку № 2;

- лізингоодержувач сплачує банку на відповідний рахунок, зазначений у п. 1.4 цього договору, винагороду за користування майном, отриманим в лізинг, у розмірі, що визначається за формулою наведеною в п. 2.3.4. Договору.

Розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку 2, або дату остаточного погашення заборгованості за цим договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування майном, отриманим в лізинг, у зазначений термін, винагорода вважається простроченою.

Згідно з умовами п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна,зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною цього договору.

П.п. 5.2.1 Договору визначено обов`язок банка передати майно в платне користування лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором.

Відповідно до п. 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)", лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна, відсоткову винагороду за користування майном, винагороду за користування майном отриманим в лізинг та інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 7.1 Договору сторони зафіксували, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, останній сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

За змістом п. 9.1 Договору, строк дії договору - з дати підписання цього договору по 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Відповідно до пункту 9.2 Договору він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань за ним.

На виконання умов договору банк, як власник нерухомого майна, передав ТОВ "Барсервіс" згідно з актом прийому-передачі № 1 від 01.07.2016 (додаток № 3 до договору) наступне нерухоме майно:

- адміністративну будівлю - А; прохідна - Б,В; розливна - Г; розливна - Е; тарний склад - Ж; трансформаторна - З; побутовий комплекс -К; пожежне депо - М; резервуари - №1-32Ю загальною площею 627,3 кв.м., що розташовані за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, м. Роздільна, вул. малновського, буд. 52;

- будівля контори літ. "А" загально площею 374,4 кв.м.; побутовий комплекс літ "Б" загальною площею 313,3 кв.м.; будівля літ. "М" площею забудови 22,2 кв.м.; лабораторія літ. "Г" загальною площею 29,4 кв.м.; матеріальний склад літ. "З" загальною площею площею 73,1 кв.м.; матеріальний склад літ. "з" площею забудови 261,1 кв.м.; обмивочний пункт літ. "Л" загальною площею 127,5 кв.м.; пожежне депо літ. "Д" загальною площею 74,2 кв.м.; санвузол літ. "Ж" площею забудови 7,3 кв.м.; операторська наливу літ. "В" загальною площею 31,1 кв.м.; будівля операторської зливу літ. "К" загальною площею 65,9 кв.м., що розташовані за адресою: Одеська область, м. Подільськ, провулок Нафтовий, буд. 1;

- диспетчерська, літ. А, площею 54,8 кв.м. адмін. будівля, літ. "Б"площею 283,9 кв.м.; гараж, літ. "В"; складське приміщення, літ. "Г"; бойлерна. Літ "Д"; туалет, літ. "Є"; ангар, літ. "Ж"; модуль, літ. "З"; пождепо, літ. "І"; будівля з дизельелектростанцією, літ. "К"; насосна, літ "Л"; туалет, літ. "М"; будівля операторної, літ. "Н"; КПП-2, літ. "О"; КПП-1, літ. "П"; навіс з оглядовою ямою, літ. "Р"; трансформатор, №1, пожежне водоймище, №2; огорожа, №3-5; водопровід, №6 та №7; зливна яма, №8; скважина, №9; водонапірна башта,№ 10, що розташовані за адресою: Херсонська область, Цюрипинський район, смт. Брилівка, вул. Залізнична, буд. 10;

Позивач вважає, що оскільки строк дії договору фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 складає більше 3 років, в такому разі договір мав бути укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, однак, всупереч ч. 2 ст. 806 та ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину, що за твердженнями позивача є підставою для визнання його недійсним.

Судом першої інстанції в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За змістом частини другої ст. 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 806 ЦК України, ч. 1 ст. 292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", згідно якої договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

За приписами ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Позивач посилаючись на положення ст. 793 ЦК України, вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 підлягав нотаріальному посвідченню.

Недотримання зазначеної форми укладення договору, за твердженнями позивача, свідчить про його нікчемність.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 укладений у письмовій формі, скріплений підписами та печатками сторін, без його нотаріального посвідчення.

Строк дії вказаного договору встановлений з дати його підписання до 25.06.2026, а отже, правочин укладено строком більш ніж на три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Водночас, ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов'язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу.

При цьому, у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

У ч. 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Системне тлумачення ч. 2 ст. 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у ч. 2 ст. 806 ЦК закріплена бланкетна норма, яка відсилає саме до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Отже, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

Відтак, приписи ст. 793 ЦК України, які містяться у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, у зв'язку із чим, відсутні підстави вважати такий договір нікчемним.

Апелянт, не погоджуючись із наведеною позицією суду, зазначає, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України не йдеться про застосування до відносин лізингу лише параграфу 1 глави 58 ЦК України, зауважуючи при цьому, що відносини фінансового лізингу нерухомого майна є подібними до відносин оренди будівлі або іншої капітальної споруди, а відтак, такі відносини мають регулюватися нормами ЦК України про оренду будівлі або іншої капітальної споруди (параграф 4 глави 58 ЦК України).

Наведені доводи колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Зі змісту ч. 2 ст. 806 ЦК України вбачається, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом, а саме праграфом 6 Глави 58 ЦК України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

При цьому, суд наголошує на тому, що у наведеній нормі законодавець чітко вказав, які саме положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися до договору лізингу.

Твердження апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин параграфу 4 глави 58 ЦК України є його власною інтерпретацією ч. 2 ст. 806 ЦК України, а тому колегією суддів апеляційного господарського суду не приймаються.

Крім цього, твердження апелянта про нерозповсюдження норм Закону України "Про фінансовий лізинг" на спірні правовідносини колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник сам посилається на норми вказаного акту, чим суперечить власній позиції.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06.06.2018 у справі №301/1583/16-ц, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом яких, по-перше, був транспортний засіб (у даній справі - нерухоме майно), а по-друге, стороною за договорами в зазначених справах виступала фізична особа (у даній справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справі №301/1583/16-ц.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Б16061ЛИ від 15.08.2016 та відмовою у зв'язку з цим в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс", а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на ТОВ "Барсервіс".

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Барсервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/2233/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/2233/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15.08.2019.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді М.Г. Чорногуз

Г.П. Коробенко