СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2019 р. Справа № 905/380/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 1983 Д/1-7) на рішення господарського суду Донецької області від 20.05.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Огороднік Д.М., повний текст якого складено 30.05.2019 року, у справі

за позовом АТ "Запорізький завод феросплавів", м. Запоріжжя,

до ПрАТ "Металургійний комбінат "Азоввсталь", м. Маріуполь,

про стягнення коштів у розмірі 148509,68 грн

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» звернувся до господарського суду Донецької області передані з позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення, з урахуванням уточнень, коштів у розмірі 148509,68 грн, у тому числі: 136521,64 грн- пені; 11988,04 грн -3% річних.

Рішенням господарського суду Донецької області від 20.05.2019 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (вул.Лепорського,1, м. Маріуполь, Донецька область, 87500, ) на користь Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (вул.Діагональна, б.11, Запоріжжя, Запорізька область, 69035, ) кошти у розмірі 148509 (сто сорок вісім тисяч п`ятсот дев`ять) 68 грн., у тому числі, пеню у розмірі 136521 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот двадцять одна) грн 64 коп; 3% річних у розмірі 11988 (одинадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 04 коп та судовий збір у розмірі 2227 (дві тисячі двісті двадцять сім) грн. 65 коп.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення змінити та зменшити на 80% розмір стягуваної суми пені в порядку статті 233 Господарського кодексу України.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо знаходження відповідача в зоні проведення антитерористичної операції, його скрутне економічне становище, продовження виконання зобов`язань за спірним договором з поставки товару позивачу, а тому місцевий господарський суд дійшов хибного, на думку відповідача, висновку про відсутність підстав для зменшення на підставі ст.233 Господарського кодексу України штрафних санкції на 80% від суми, що підлягає стягненню з відповідача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник позивача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

01.12.2017 між Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - постачальник, відповідач) та Публічним акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів» (далі - покупець, позивач) підписаний договір поставки №11-18/01 (далі - договір), за умовами якого позивач (постачальник) зобов`язався поставити та передати у власність відповідача (покупця), а відповідач прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору феросплави, протягом строку з 01.01.2018 по 31.12.2018 на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невід`ємними частинами.

Згідно до п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Сартана Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Сторонами до договору поставки №11-18/01 від 01.12.2017 підписано специфікацію №1 від 03.01.2018.

Відповідно до п.2.3 договору №11-18/01 від 01.12.2017 датою поставки товару при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника.

Пунктом 3.4 договору №11-18/01 від 01.12.2017 встановлено, що відповідач здійснює оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Оплата буде здійснюватися на користь позивача за реквізитами, вказаними в договорі (п.3.5 договору).

Положеннями пунктів 3.7. договору передбачено, що датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок постачальника. При перерахуванні коштів на рахунок постачальника, покупець зобов`язаний вказати: «Оплата за товар по договору №11-18/01 від 01.12.2017». При цьому, отримані грошові кошти розподіляються постачальником наступним чином: 1) сплачуються рахунки, які виписані на різницю між базовою ціною продукції на дату відвантаження та ціною такої продукції на дату зарахування грошових коштів від покупця; 2) сплачуються рахунки, які виписані по базовій ціні продукції на дату відвантаження (такі рахунки сплачуються в порядку календарної черги виникнення заборгованості).

Відповідно до п.7.6 договору №11-18/01 від 01.12.2017 сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.01.2018 і відповідно, за грошовими розрахунками, до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п.8.6 договору).

Договір підписаний сторонами у встановленому законодавством порядку та скріплений печатками.

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи залізничними накладними позивачем залізничним транспортом поставлено відповідачу товар:

- за накладними №№46695029, 46695094 від 09.03.2018 товар на суму 7312910,64 грн.

- за накладною №47200696 від 24.03.2018 товар на суму 3588852,96 грн.

- за накладною №32482 від 04.04.2018 товар на суму 277762,00 грн.

- за накладною №32484 від 05.04.2018 товар на суму 1860956,26 грн.

- за накладною №47861943 від 12.04.2018 товар на суму 4746196,72 грн.

- за накладними №45286523, 4528531, 45317419 від 24.04.2018 товар на суму 11101954,86 грн.

- за накладною №45317427 від 24.04.2018 товар на суму 4782744,76 грн.

- за накладними №№45726569,45726718 від 06.05.2018 товар на суму 6725585,42 грн.

- за накладними №№46383659, 46383667, 46383915 від 25.05.2018 товар на суму 10012441,14 грн.

- за накладною №46874343 від 10.06.2018 товар на суму 2991045,82 грн.

- за накладними №№47451836, 47452040 від 27.06.2018 товар на суму 6076787,98 грн.

- за накладними №№47779244, 47788823 від 08.07.2018 товар на суму 5992371,19 грн.;

- за накладними №№ 47888102, 47888110 від 12.10.2018 від 12.07.2018 товар на суму 12.07.2018 грн.

Відповідачем факт отримання від позивача вказаного товару саме за договором №11-18/01 від 01.12.2017 не заперечується.

Об`єм поставленого товару відповідачем у даній справі також не заперечується

Відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача, за наведеними вище поставками: 09.03.2018 у строк до 23.04.2018; 24.03.2018 у строк до 08.05.2018; 04.04.2018 у строк до 21.05.2018; 05.04.2018 у строк до 22.05.2018; 12.04.2018 у строк до 28.05.2018; 24.04.2018 у строк до 08.06.2018; 24.04.2018 у строк до 08.06.2018; 06.05.2018 у строк до 19.06.2018; 25.05.2018 у строк до 10.07.2018; 10.06.2018 у строк до 23.07.2018; 27.06.2018 у строк до 10.08.2018; 08.07.2018 у строк до 17.08.2018; 12.07.2018 у строк до 23.08.2018.

Відповідно до платіжних доручень відповідачем перераховано на позивачу кошти за поставлений товар: №300677390 від 22.01.2018 у сумі 8462345,58 грн (рахунок на оплату №50097 від 11.12.2017); № від 13.12.2018 на суму 541735,74 грн (рахунок на оплату №501575 (50097) від 22.01.2018); № від 26.04.2018 на суму 694736,94 грн (рахунок на оплату №50238 від 09.03.2018); №300688113 від 12.04.2018 на суму 9809215,25 грн. (рахунок на оплату №50226 від 26.02.2018); №300693032 від 24.05.2018 на суму 931707,14 грн. (рахунок на оплату №502851 від 04.04.2018); № 300693031 від 24.05.2018 на суму 1860956,26 грн. (рахунок на оплату № 502877 від 05.04.2018); № від 30.05.2018 на суму 12161584,88 грн. (рахунок на оплату №502985,502988); № від 11.06.2018 на суму 1214,16 грн . (рахунок на оплату № 50330 (502589) від 26.04.2018; № від 11.06.2018 на суму 2759,04 грн. (рахунок на оплату №503842(502903), 503844 (502985) від 24.05.2018; №1 від 11.06.2018 на суму 11085105,70 грн . (рахунок на оплату № 503228 від 24.04.2018); № від 11.06.2018 на уму 4764500,21 грн. (рахунок на оплату № 503229 від 24.04.2018); № від 12.06.2018 на суму 53871,21 грн. (рахунок на оплату №503927 (502985,503928,502988) від 30.05.2018; № від 20.06.2018 на суму 6725585,42 грн. (рахунок на оплату №503467 від 06.05.2018); № від 11.07.2018 на суму 35836,88 грн. (рахунок на оплату №504306 (503467) від 20.06.2018); № від 17.07.2018 на суму 10012441,14 грн. (рахунок на оплату № 503859 від 25.05.2018); № від 11.07.2018 на суму 4416,93 грн. (рахунок на оплату № 504133(503228) від 11.06.2018); №300702065 від 31.07.2018 на суму 83,50 грн. (рахунок на оплату №504740(503859) від 11.07.2018); № від 18.07.2018 на суму 3880,10 грн. (рахунок на оплату №504362(503509) від 22.06.2018); № від 18.07.2018 на суму 607,82 грн. (рахунок на оплату №504443(503596) від 26.06.2018); № від 24.07.2018 на суму 2991045,82 грн. (рахунок на оплату №5049

У подальшому, у зв`язку з частковими проплатами, відповідачу виставлялися коригувальні рахунки з урахуванням змін курсу НБУ до долара США на дату платежу: №503571 від 11.05.2018 на суму -3986,48 грн (до рахунку 502589 від 24.03.2018); №503841 від 24.05.2018 на суму - 12862,68 грн (до рахунку 502877 від 05.04.2018); №503851 від 04.04.2018 на суму -9839,75 (до рахунку 502851 від 04.04.2018); №503843 від 24.04.2018 на суму - 8404,80 грн (до рахунку 502851 від 04.04.2018).

Кошти, що надходили від відповідача, розподілялись позивачем відповідно до п. 3.7 договору.

Спору щодо виконання відповідачем грошових зобов`язань з оплати вартості отриманого від позивача товару між сторонами не має, відповідач розрахувався з позивачем у повному обсязі.

Разом з тим, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання грошових зобов`язань по договору, позивач нараховує відповідно до п. 7.6 договору пеню у розмірі 136521,64 грн. та 3% річних у розмірі 11988,04 грн. за період з 26.04.2018 по 27.08.2018.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписами ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України передбачено наступне: якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Підписаний між позивачем та відповідачем договір поставки №11-18/01 від 01.12.2017 є належною підставою для виникнення у позивача зобов`язань з оплати вартості отриманого у позивача товару відповідно до умов договору.

З урахуванням наведених вище положень закону та умов договору, кінцевим строком оплати товару є: за накладними №№46695029, 46695094 від 09.03.2018 у строк до 23.04.2018;

за накладною №47200696 від 24.03.2018 у строк до 08.05.2018; за накладною №32482 від 04.04.2018 у строк до 21.05.2018; за накладною №32484 від 05.04.2018 у строк до 22.05.2018; за накладною №47861943 від 12.04.2018 у строк до 28.05.2018; за накладними №45286523, 4528531, 45317419 від 24.04.2018 у строк до 08.06.2018; за накладною №45317427 від 24.04.2018 у строк до 08.06.2018; за накладними №№45726569,45726718 від 06.05.2018 у строк до 19.06.2018; за накладними №№46383659, 46383667, 46383915 від 25.05.2018 у строк до 10.07.2018; за накладною №46874343 від 10.06.2018 у строк до 23.07.2018; за накладними №№47451836, 47452040 від 27.06.2018 у строк до 10.08.2018; за накладними №№47779244, 47788823 від 08.07.2018 у строк до 17.08.2018; за накладними №№ 47888102, 47888110 від 12.07.2018 у строк до 23.08.2018.

Відповідач повністю розрахувався за поставлений позивачем товар, проте, розрахунки були здійснені відповідачем із порушенням строку, визначеного умовами договору поставки.

Згідно з позовною заявою та розрахунками позивача, останнім нараховано відповідачу пеню у загальному розмірі 136521 грн. та 3% річних у розмірі 11988,65 грн., у межах загального періоду з 26.04.2018 по 27.08.2018.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Приписами п. 7.6 договору сторонами погоджено, що у випадку порушення покупцем строків оплати за поставлений товар, передбачених даним договором поставки, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідному періоді, за кожен день прострочення оплати.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунки здійснені позивачем з урахуванням заперечень відповідача, перевірні колегією суддів та є вірними.

Враховуючи встановлений факт несвоєчасного виконання грошових зобов`язань, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та 3 % річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення штрафу на 80%, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в обґрунтування зазначеного клопотання відповідач зазначає, що на підприємстві має місце зниження обсягів виробництва на підприємстві, погіршення фінансово-економічного стану комбінату, вимушений простій персоналу; наявність заборгованості підприємств-контрагентів Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», проведення бойових дій на території Донецької області; здійснення витрат на перевезення залізничним транспортом у зв`язку з вимушеним збільшенням фактичної відстані перевезення, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства відповідача.

В якості доказів наведеного, відповідачем надано до суду копії звітів про фінансовий результат за 2017 рік та балансу станом на 30.06.2018, також копії розпоряджень про відправлення працівників у вимушений простій із збереженням заробітних плат за 2016, 2017, 2018 роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, а тому заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення 136521,64 грн- пені; 11988,04 грн -3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 20.05.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.08.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук