РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2019Справа № 910/2119/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м.Києва "Київавтошляхміст" (01013, місто Київ, Печерський район, Набережно-Печерська дорога, будинок 2; ідентифікаційний код 03359018)

до Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька область, м. Курахове, вул. Енергетиків, 34; ідентифікаційний код 00131305)

про стягнення 14 506,69 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м.Києва "Київавтошляхміст" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 14 506,69 грн, з яких 10 812,48 грн - основний борг, 2 778,68 грн - пеня, 235,98 грн - 3% річних, 679,55 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 199-18/2-26 від 01.02.2018 про передачу (транзит) холодної води на підігрів та утримання водопровідних мереж в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/2119/19, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

На виконання приписів чинного процесуального законодавства ухвала суду від 25.02.2019 про відкриття провадження у справі була направлена учасникам судового процесу та отримана уповноваженим представником позивача 04.03.2019 та уповноваженим представником відповідача 01.03.2019.

На момент звернення позивача з даним позовом місцезнаходженням відповідача згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань була адреса: м. Київ, вул. Мельникова, 31.

Проте згідно інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 15.04.2019 відповідач змінив місцезнаходження на адресу: 85612, Донецька область, м. Курахове, вул. Енергетиків, 34.

Відповідно до частини 2 статті 31 Господарського процесуального кодексу України справа, прийнята судом до провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2018 між Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» (далі - Основний споживач, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (далі - Споживач, відповідач) було укладено Договір про передачу (транзит) холодної води на підігрів та утримання водопровідних мереж № 199-18/2-26 (далі - Договір), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого Основний споживач зобов`язався систематично забезпечувати передачу (транзит) холодної води на підігрів та утримання водопровідних мереж, а Споживач, в свою чергу, зобов`язався здійснювати своєчасне відшкодування витрат Основного споживача на водопостачання за тарифами водопостачальної організації згідно з показниками лічильника обліку води та утримання водопровідних мереж. Об`єктом для забезпечення визначено житлові приміщення за адресою: вул. Набережно-Печерська дорога, 8, які обліковуються на балансі Апарату управління ПАТ «Київенерго».

У розділі 2 Договору сторонами було узгоджено порядок розрахунків та обліку, зокрема, визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, розмір щомісячного відшкодування витрат визначається на підставі показників лічильника обліку води за тарифами водопостачальної організації та витратами на утримання водопровідних мереж (Додаток 1).

Відповідно до пунктів 2.4 та 4.1 Договору споживач зобов`язався своєчасно, в повному обсязі та в установлений Договором термін, а саме: щомісячно до 30-го числа, відшкодовувати витрати на підставі наданих рахунків у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Основного споживача.

Відшкодування витрат, за умовами пункту 2.5 Договору, оформлюється актом про надання послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін.

Відповідальність за неналежне виконання зобов`язань за Договором визначена в розділі 6. Так, сторонами погоджено, що за несвоєчасні розрахунки за спожиті послуги визначені цим Договором, Споживач сплачує Основному споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, за кожен день прострочення. Також, за домовленістю сторін, у пункті 6.4 Договору було встановлено трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно пункту 7.2. Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

На виконання умов Договору позивачем було надано послуги за період з березня по липень 2018 року на загальну суму 10 962,48 грн, з яких 750,00 грн складає вартість послуг з утримання водопровідних мереж та 10 212,48 грн - послуги з передачі (транзиту) холодної води на підігрів.

Факт надання послуг підтверджено наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями Актів надання послуг, підписаних представниками сторін, а саме:

- Акт надання послуг № 279 від 31.03.2019 на суму 150,00 грн

- Акт надання послуг № 292 від 31.03.2019 на суму 1049,62 грн

- Акт надання послуг № 305 від 30.04.2019 на суму 150,00 грн

- Акт надання послуг № 306 від 30.04.2019 на суму 1148,90 грн

- Акт надання послуг № 411 від 31.05.2019 на суму 150,00 грн

- Акт надання послуг № 412 від 31.05.2019 на суму 865,22 грн

- Акт надання послуг № 526 від 30.06.2019 на суму 150,00 грн

- Акт надання послуг № 527 від 30.06.2019 на суму 1730,45 грн

- Акт надання послуг № 648 від 31.07.2019 на суму 150,00 грн

- Акт надання послуг № 649 від 31.07.2019 на суму 5 418,29 грн

Однак, за твердженням позивача, відповідач свій обов`язок щодо здійснення розрахунків за надані йому послуги виконав частково, сплативши 17.05.2018 150,00 грн, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість в сумі 10 812,49 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості № 053/282/01-11/2690 від 16.11.2018.

У відповіді № 042АУ/20/2357 від 04.12.2018 (вих. № 053/282/2218 від 06.12.2018) на претензію відповідач визнав факт наявності заборгованості, повідомив про намір виконати зобов`язання та здійснить перерахунок коштів у максимально стислий термін. Також відповідачем додатково було повідомлено про зміну місцезнаходження ПАТ «Київенерго».

Проте, зобов`язання щодо погашення наявної заборгованості відповідачем не були виконані, внаслідок чого позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення суми основної заборгованості та штрафних санкцій (пені, інфляційних нарахувань та 3% річних).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов висновку про наступне.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір про передачу (транзит) холодної води на підігрів та утримання водопровідних мереж № 199-18/2-26 від 01.02.2018 як належну підставу, у розумінні норм статті 11 названого Кодексу, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 Цивільного кодексу України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. (стаття 901 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

На виконання умов Договору позивачем було надано послуги за період з березня по липень 2018 року на загальну суму 10 962,48 грн, з яких 750,00 грн складає вартість послуг з утримання водопровідних мереж та 10 212,48 грн - послуги з передачі (транзиту) холодної води на підігрів, що підтверджено наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями Актів надання послуг, підписаних представниками сторін.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як уже зазначалось, пунктом 2.4. Договору сторони погодили, що розрахунок за надані послуги має здійснюватися щомісячно до 30-го числа, на підставі наданих рахунків у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Основного споживача.

З огляду на вищенаведене, строк для виконання зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг за Договором настав.

За твердженням позивача, яке не спростовано відповідачем та матеріалами справи, 17.05.2018 відповідачем було здійснено часткову оплату за Договором в сумі 150,00 грн.

З метою досудового врегулювання, позивач звертався до відповідача із претензією, проте, не зважаючи на надану відповідь на претензію щодо визнання боргу та вжиття заходів відповідачем для погашення заборгованості, вимоги позивача не виконані, заборгованість за Договором в повному обсязі не погашена, у зв`язку з чим позивач звернувся із даним позовом до суду.

Як вже зазначалось, відповідач своїм правом подання відзиву суду не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Враховуючи те, що строк виконання обов`язку з оплати наданих позивачем послуг за Договором настав, сума заборгованості відповідача, яка складає 10 812,48 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

З огляду на порушення відповідачем визначених Договором строків здійснення оплати позивачем заявлено до стягнення 2 778,68 грн пені на підставі пункту 6.3 Договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

При цьому, дотримання строку виконання є одним з критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання (статті 610, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 3 статті 232 ГК України визначено, що вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд встановив, що позивачем було допущено помилку при визначенні періодів нарахування, а саме, безпідставно здійснено нарахування пені за день здійснення часткової оплати заборгованості та невірно визначено періоди нарахування пені за кожним окремо взятим Актом.

Відтак, за перерахунком суду позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню частково на суму 2 510,86 грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 235,98 грн 3% річних та 679,55 грн інфляційного збільшення заборгованості на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язань

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язань щодо здійснення своєчасної оплати за Договором, вимоги про стягнення 3 % річних, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

Здійснивши перевірки наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 3 % річних суд встановив, що позивачем було помилково визначено періоди та суму заборгованості для нарахування зазначеної санкції. Так, вірними періодами є:

- за заборгованістю за березень 2018 року в сумі 1 199,62 грн - з 31.03.2018 по 19.02.2019;

- за заборгованістю за квітень 2018 року в сумі 1 298,90 грн - з 01.04.2018 по 19.02.2019;

- за заборгованістю за травень 2018 року в сумі 965,22 грн - з 31.05.2018 по 19.02.2019;

- за заборгованістю за червень 2018 року в сумі 1 880,45 грн - з 01.07.2018 по 19.02.2019;

- за заборгованістю за липень 2018 року в сумі 5 568,29 грн - з 31.07.2018 по 19.02.2019;

З урахуванням зазначеного вище, судом було здійснено перерахунок та встановлено, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних підлягають задоволенню частково в розмірі 214,18 грн.

Щодо заявленого позивачем до стягнення інфляційного збільшення суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункт 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за березень 2018 року (101,1 %) виникло по закінченню березня 2018 року у квітні 2018 року на підставі повідомлення Державної служби статистики України від 12.04.2018 про індекс споживчих цін у березні 2018 року. Аналогічно судом було визначено періоди для нарахування інфляційних втрат за квітень-липень 2018 року.

За перерахунком суду до стягнення з відповідача належить 1 004,71 грн інфляційних втрат, проте, оскільки під час вирішення спору суд не може виходити за межі позовних вимог до стягнення з відповідача належить сума, заявлена у прохальній частині позовної заяви, а саме 679,55 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на помилки, які допустив позивач під час проведення розрахунку пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м.Києва "Київавтошляхміст" до Акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 14 506,69 грн, задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька область, м. Курахове, вул. Енергетиків, 34; ідентифікаційний код 00131305) на користь Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м.Києва "Київавтошляхміст" (01013, місто Київ, Печерський район, Набережно-Печерська дорога, будинок 2; ідентифікаційний код 03359018) 10 812,48 грн (десять тисяч вісімсот дванадцять гривень 48 копійок) основного боргу, 1 960,44 (одну тисячу шістдесят гривень 44 копійки) пені, 214,18 грн (двісті чотирнадцять гривень 18 копійок) 3% річних, 679,55 грн (шістсот сімдесят дев`ять гривень 55 копійок) інфляційного збільшення заборгованості та 1 809,76 грн (одну тисячу вісімсот дев`ять гривень 76 копійок) судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ