РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.08.2019Справа № 910/7476/19
За позовом Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеварний завод»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод «Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 214077,50 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Кременчуцький сталеварний завод» звернулося з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод «Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості у сумі 214077,50 грн., яка складається з 119894,64 грн. пені, 19982,54 грн. 3% річних, 74200,32 грн. інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за поставлений йому товар за договором від 02.11.2018 №11-18-02-01-Т. Крім того, позивач просив покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Ухвалою суду від 13.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною на підставі п. 2 ч. 5 ст. 12 ГПК України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами та серед іншого запропоновано відповідачу у строк до п`яти днів з дня вручення даної ухвали подати заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

03.07.2019 відповідач надав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем невірно обраховано строк здійснення оплати поставленого товару та, відповідно, період нарахування пені, 3% річних та інфляційної складової боргу, оскільки за умовами п. 6.1 договору такий строк повинен обраховуватись не з дати поставки товару, а з дати реєстрації податкової накладної. Відповідач також вказує на безпідставність позовної вимоги про стягнення пені з огляду на відсутність умови про таку відповідальність відповідача за порушення грошового зобов`язання в укладеному сторонами договорі поставки. Крім цього вважав вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованими та непідтвердженими, оскільки до позовної заяви не додано угоди про надання правничої допомоги.

12.07.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що за наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним сторонами договором, відсутні підстави для звільнення його від відповідальності, передбаченої чинним законодавством за таке порушення договору, а тому заявлені позовні вимоги вважав обґрунтованими та правомірними. Крім того, позивач вказав, що ним помилково було зазначено початкову та кінцеву дати прострочення грошового зобов`язання, в зв`язку з чим невірно розраховано заборгованість, в зв`язку з чим просив стягнути з відповідача 116494, 52 грн. пені, 74200,32 грн. 3% річних, 19415,57 грн. інфляційних втрат.

17.07.2019 до суду надійшли подані відповідачем заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач підтримав позицію, викладену у відзиві на позов, просив врахувати суд те, що на момент розгляду та вирішення даного спору у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем, доказів того, що позивач зазнав збитків у зв`язку з порушенням строку виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором матеріали справи не містять, у зв`язку з чим у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

25.07.2019 позивачем була подана заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій просив покласти на відповідача витрати з оплати професійної правничої допомоги адвоката у сумі 37024,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

02.11.2018 між Публічним акціонерним товариством «Кременчуцький сталеливарний завод» (замовник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» (постачальник) був укладений договір поставки № 11-18-02-02-Т .

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в Специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Пунктами 1.2, 1.3 договору визначені:

- найменування продукції: ДК 021:2015 ЄЗС 34630000-2 Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (рама бокова крес. 7055.00.020-ОСБ (укомплектована деталлю рама бокова крес. 7020.00.002-0) і балка надресорна крес. 7055.00.010 СБ (укомплектована деталлю балка надресорна крес. 7020.00.001-02);

- виробники продукції: ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», м. Кременчук, Полтавська обл., Україна.

Згідно зі специфікацією № 1 до договору позивач зобов`язувався поставити відповідачу продукцію загальною вартістю 4104000,00 грн.

Судом встановлено, що позивач здійснив поставку замовленого відповідачем товару в повному обсязі, а відповідач такий товар прийняв, що підтверджується залізничними накладними № 44856110 від 08.11.2018 та № 44933927 від 15.11.2018, а також накладними № КСЗ-0001087 від 08.11.2018 на суму 1313280,00 грн., № КСЗ-0001128 від 15.11.2018 на суму 2790720,00 грн., підписаними представниками обох сторін.

Відповідач, у свою чергу, вищевказаний товар оплатив також у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №1535689 від 25.01.2019 на суму 1313280,00 грн., №1535686 від 25.01.2019 на суму 2790720,00 грн., проте здійснив таку оплату з порушенням строку, встановленого умовами укладеного сторонами договору.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача 116494, 52 грн. пені, 74200,32 грн. 3% річних, 19415,57 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено, що сторони погодили у договорі строк оплати поставленого товару.

Так, згідно з п. 6.1 договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 10-ти банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 7.1 та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника (п. 6.2 договору).

Судом також встановлено, що поставка товару була здійснена 08.11.2018 за накладною № КСЗ-0001087 та 15.11.2018 за накладною № КСЗ-0001128, отже, зважаючи на умови вищенаведеного п. 6.1 договору та положення ст. 253 ЦК України, товар, поставлений 08.11.2018, повинен бути оплачений до 22.11.2018 (включно).

Також як вбачається з податкової накладної №16 від 08.11.2018 датою її реєстрації є 20.11.2018, а датою реєстрації податкової накладної №19 від 15.11.2018 є 30.11.2018.

Таким чином оплата за поставлений 15.11.2018 товар, повинна була здійснена до 30.11.2018 (включно),

Однак, відповідач здійснив оплату вище вказаного товару лише 25.01.2019.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. (ст. 547 ЦК України).

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

У свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положеннями ст. 1 якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, в силу наведених положень норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою у договорі, а також встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

З огляду на те, що укладений сторонами договір поставки № 11-18-02-02-Т від 02.11.2018 не містить положень, якими сторони визначили б розмір та базу нарахування пені за порушення грошового зобов`язання з оплати поставленого товару, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені, обґрунтована посиланнями на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних за накладною №КСЗ-0001087 від 08.11.2018 за період 23.11.2018 по 25.01.2019 у сумі 6800,22 грн. та за накладною №КСЗ-0001128 від 15.11.2018 за період 01.12.2018 по 25.01.2019 у сумі 12615,35 грн., а також індекс інфляції за період грудень 2018 року по січень 2019 року за накладною №КСЗ-0001087 від 08.11.2018 у сумі 23744,10 грн. та за накладною №КСЗ-0001128 від 15.11.2018 у сумі 50456,22 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок втрат від інфляції та 3% річних, наданий Позивачем, судом перевірено та визнано обґрунтованим і арифметично правильним, а сааме, оскільки розраховані Позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом за заявлений у розрахунку період нарахування, а їх розмір є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку Відповідача.

З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення 74200,32 грн. втрат від інфляції та 19982,54 грн. 3% річних визнаються судом обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Отже, вимоги позову в цілому задоволені судом частково, у сумах, що наведені вище та визнані обґрунтованими судом. У вимогах позову про стягнення пені суд відмовив у зв`язку з відсутністю письмового правочину про забезпечення таким видом відповідальності, як пеня, виконання Відповідачем грошового зобов`язання за договором.

Судом перевірено надані Позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 37024,00 грн., та визнані належними та допустимими.

У відповідності до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Тверська 5, м. Київ, 03680, код 40081263) на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вул. І.Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621, код 05756783) 19982 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 54 коп. 3% річних, 74200 (сімдесят чотири тисячі двісті) грн. 32 коп. інфляційних втрат, а також 1412 (одну тисячу чотириста дванадцять) грн. 74 коп. витрат по оплаті судового збору та 16288 (шістнадцять тисяч двісті вісімдесят вісім) грн. 62 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

У іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.