СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2019 р. Справа № 914/111/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І. , суддя Сіверін В.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Скирда В.Є.

1-го відповідача - не з`явився

2-го відповідача - адвокат Александрова Т.В.

1-ї третьої особи - не з`явився

2-ї третьої особи - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№2312Х/1) на ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 914/111/19 (повний текст якої складено та підписано 10.07.2019 суддею Сальніковою Г.І. у приміщенні господарського суду Харківської області)

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Ідалія" (61044, м. Харків, пр-т Московський, б.257) 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" (61054, м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120) , ТОВ фірма "Ідалія" треті особи, які не заявляють самостіних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1. Приватний нотаріус Харківського міського натаріального округу Лук`янова Олена Борисівна (61054, м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, буд. 29а, приміщ. Літ. "А-16") 2. Спільне Українсько-Американське підприємство "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 18)
про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути нерухоме майно

ВСТАНОВИЛА:

23.01.2019 на розгляд господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 до 1. ТОВ фірми "Ідалія", 2. ТОВ "Діадема Батерфляй" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між ТОВ фірми "Ідалія" та ТОВ "Діадема Батерфляй" від 24.03.2016, зареєстровані за № 571, № 572, № 573, № 574, № 575, № 576, № 577, № 578, та про зобов`язання ТОВ "Діадема Батерфляй" повернути ТОВ фірмі "Ідалія" нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.01.2019 відкрито провадження у справі № 914/111/19 та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лук`янову Олену Борисівну та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Спільне Українсько-Американське підприємство "Європоль" у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 заяву ТОВ "Діадема Батерфляй" про передачу справи за підсудністю від 31.01.2019 задоволено, заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та позовну заяву у справі № 914/111/19 передано за підсудністю на розгляд Господарського суду Харківської області.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.04.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 06.03.2019 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 у справі № 914/111/19 залишено без змін. Матеріали справа №914/111/19 скеровано до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 914/111/19 задоволено заяву ТОВ "Діадема Батерфляй" про закриття провадження у справі №914/111/19 (вх. №13771 від 05.06.2019). Провадження у справі №914/111/19 закрито.

ОСОБА_1 із вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до господарського суду Харківської області.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 при укладенні оскаржуваних договорів, діючи як представник ТОВ фірма "Ідалія" на підставі акта органу юридичної особи, всупереч ч. 3 ст. 238 ЦК України, вчинив правочини у своїх власних інтересах.

На підтвердження зазначеного він вказує на те, що ОСОБА_2 , діючи від імені ТОВ фірми "Ідалія", відчужив нерухоме майно на користь ТОВ "Діадема Батерфляй", у котрому він був єдиним учасником та, відповідно володів 100 % корпоративних прав. Таким чином, висновок суду щодо підстави позову суперечить дійсній підставі позову, заявлені позивачем.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд першої вказує, що позивач посилається на: "відсутність повноважень у директорі ТОВ фірма "Ідалія" призначати виконуючого обов`язки директора (недобросовісні дії директора щодо призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки керівника)".

Такий висновок суду, на думку апелянта, також не відповідає дійсній підставі позову, заявленій ОСОБА_1 у позовній заяві, яка розглядається у даній справі.

Так, позивач посилається на те, що директор ТОВ фірма "Ідалія" ОСОБА_3 , призначаючи виконуючого обов`язки директора ОСОБА_2 , діяла недобросовісно.

Позивач вказує на те, що такі дії директора призвели до погіршення фінансового становища юридичної особи, та позбавили її права на отримання прибутку, а отже є недобросовісними.

З огляду на викладене, і у даному випадку суд першої інстанції фактично підмінив дійсну підставу позову, заявлену ОСОБА_1 , іншою обставиною.

Також апелянт зазначає, що невідповідність оскаржуваних договорів волі Товариства, що передбачено як обов`язкову вимогу, додержання якої є необхідним для чинності правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України), не заявлялась, як підстава позову, що розглядався у справі №922/1579/16.

У позові, що розглядається у даній справі, позивач обґрунтовує дефект волі товариства відсутністю рішення Загальних зборів учасників Товариства всупереч вимог ч. 2 ст. 98 ЦК України.

При цьому, на відміну від позову, який розглядався у справі №922/1579/16, у позові, який розглядається у даній справі, позивач обґрунтовує необхідність прийняття загальними зборами учасників Товариства рішення про відчуження нерухомого майна тим, що вартість майна була неправомірно занижена, а дані балансу, поданого нотаріусу при посвідченні договорів є недостовірними, баланс підписано неповноважною особою.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про те, що склад сторін, предмет та підстави позову у даній справі та у справі №922/1579/16 є тотожними.

Окрім того, про неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи свідчить і висновок про тотожність сторін справи № 914/111/19 та № 922/1579/16, оскільки частина позовних вимог у справі № 922/1579/16 буз заявлена до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лук`янової Олени Борисівни Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ТОВ фірма "Ідалія", котрі не відповідачами у даній справі.

Крім того, апелянт зазначає, що правило про те, що "не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереження в ньому первісних обставин" не застосовується та не має жодного відношення до правовідносин, які складаються з приводу закриття провадження у справі з підстав наявності рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у порядку ст. 231 ГПК України. Апелянт зазначає, що підстави позову у справі №922/1579/16 та у справі №914/111/19 є різними, а саме у справі №914/11/19 ОСОБА_1 заявлені інші підстави, ніж ті, що були підставою позову у справі №922/1579/16.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою; встановлено учасникам провадження у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 12.08.2019 (з урахуванням ухвали Східного апеляційного господарського суду від 31.07.2019).

08.08.2019 від 2-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання Східного апеляційного господарського суду 12.08.2019 представники 1-го відповідача та третіх осіб не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи шляхом надіслання копій ухвал про призначення справи до розгляду на юридичні та повідомлені суду адреси учасників справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, а також положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Надаючи оцінку аргументам оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду у відповідності до підпункту б пункту 2 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів статті 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (п.24).

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Приписами статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України закріплено вказаний конституційний принцип та передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ГПК України).

Враховуючи викладене, під час здійснення судочинства суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен не лише правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін, а й додержуватись норм процесуального права.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.3 ст. 231 ГПК України).

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Крім того, заборона розгляду тотожного позову випливає і з принципу правової визначеності.

Так, з рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» вбачається, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява №3236/03) від 03.04.2008, суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Подання позивачем нового позову про той же предмет і з тих же підстав, з яких прийнято рішення у справі №922/1579/16, яке набрало законної сили, фактично свідчить про намагання добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає про те, що розгляд позовних вимог у справі №914/111/19 буде мати наслідком порушення принципу res judicata - остаточності рішень суду (рішення Господарського суду Харківської області від 04.07.2016 у справі №922/1579/16), оскільки розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суду слід буде здійснити переоцінку обставин, які встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Очевидно, що в силу наведеного вище принципу такий перегляд є неприпустимим.

Оцінюючи твердження позивача про те, що позов у даній справі не є тотожним позову у справі № 922/1579/16, колегія суддів зазначає наступне.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як свідчить зміст позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ фірма "Ідалія" та ТОВ "Діадема Батерфляй", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Спільне Українсько-американське підприємство "Європоль" у формі ТОВ, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лук`янова Олена Борисівна визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно.

А саме, предметом позову у даній справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між ТОВ фірма "Ідалія" та ТОВ "Діадема Батерфляй" від 24.03.2016, які зареєстровані в реєстрі за №571, №572, №573, №574, №575, №576, №577, №578 та зобов`язати ТОВ "Діадема Батерфляй" повернути ТОВ Фірма "Ідалія" нерухоме майно.

В якості обґрунтування правових підстав позову позивач посилається на продаж майна за заниженою вартістю на економічно невигідних для товариства умовах;

- недобросовісність дій директора при призначенні виконуючого обов`язки директора та вчинення спірних договорів представником ТОВ фірма "Ідалія" у своїх власних інтересах;

- посилається на інші норми матеріального права, які визначають факти матеріально-правового характеру, а саме, ч. 3 ст. 238 ЦК України, ч. 3 ст. 92 ЦК України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Крім того, позивач надає нові докази, що обґрунтовують позов, а саме попередній договір купівлі-продажу майна за вартістю, значно вищою за вартість продажу за спірними договорами; пропозицію про придбання майна за вартістю, значно вищою за вартість продажу за спірними договорами; Наказ Фонду державного майна України, яким оцінювача, який проводив оцінку нерухомого майна перед продажем, позбавлено свідоцтва на право зайняття професійною діяльністю.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року ОСОБА_1 як засновник ТОВ фірма "Ідалія" звертався до господарського суду Харківської області з позовною заявою до: 1) засновника ТОВ "Діадема Батерфляй" ОСОБА_1, 2) ТОВ "Діадема Батерфляй", 3) приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Лук`янової Олени Борисівни, 4) Головного територіального управління юстиції у Харківській області, 5) ТОВ "Ідалія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ТОВ "Ятрань Плюс" про визнання недійсними договорів, визнання противними дій приватного нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії. (т.с. III, а.с. 96-114)

Предметом позову у справі 922/1579/16 було:

- визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 24.03.2016, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ідалія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй", посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою Оленою Борисівною та зареєстрованих в реєстрі за №571, №572, №573, №574, №575, №576, №577, №578;

- визнання протиправними дій приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лук`янової Олени Борисівни щодо посвідчення зазначених вище договорів купівлі-продажу від 24.03.2016;

- зобов`язання уповноваженої особи Головного територіального управління юстиції у Харківській області скасувати записи про реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю "Діадема Батерфляй" права власності на нерухоме майно, відчужене за спірними договорами.

В якості обґрунтування правових підстав позову позивач посилався на те, що спірні договори порушують його корпоративні права та інтереси, як засновника ТОВ фірми "Ідалія", а також суперечать статтям 203, 215 ЦК України з наступних підстав:

- вартість відчуженого майна за договорами перевищує 50% вартості майна товариства і договори були укладені за відсутності рішення загальних зборів учасників ТОВ "Ідалія" про їх укладення;

- особа, яка уклала спірні договори від імені ТОВ "Ідалія" не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності;

- розрахунки за договорами не здійснювались, кошти за відчужене майно на рахунки ТОВ "Ідалія" не надходили;

- договори були укладені без згоди ТОВ "Ятрань Плюс", як співвласника реалізованого за договорами майна, що порушує його переважне право на купівлю такого майна.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.07.2016 у справі №922/1579/16, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.09.2016, в задоволенні первісних позовних вимог до ТОВ "Діадема Батерфляй" та до ТОВ фірма "Ідалія" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 24.03.2016 між ТОВ фірма "Ідалія" () та ТОВ "Діадема Батерфляй" (), які посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою Оленою Борисівною та зареєстровані в реєстрі за №571, №572, №573, №574, №575, №576, № 577, № 578 - відмовлено (т. III, а.с. 113-114).

Постановою Вищого господарського суду України від 17.01.2017 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 у справі №922/1579/16 залишено без змін.

Зі змісту судових рішень по справі №922/1579/16 вбачається, що судами надано правову оцінку обставинам (підставам), зазначеним у позовній заяві у даній справі з урахуванням положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України та відповідності оспорюваних договорів вимогам законодавства враховуючи ті самі підстави позову, які позивачем також було визначено у даній справі.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі та зміст позовної заяви, яка була предметом розгляду у справі №922/1579/16, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що склад сторін, предмет та підстави позову у даній справі та у справі №922/1579/16 є тотожними, при цьому рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2016 у справі №922/1579/16 є таким, що набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується із цим висновком, виходячи з наступного.

Щодо суб`єктного складу учасників спору.

Апелянт, обґрунтовуючи своє твердження про нетотожність суб`єктного складу, зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та дійшов невірного висновку про тотожність сторін справи № 914/111/19 та № 922/1579/16, оскільки частина позовних вимог у справі № 922/1579/16 (попередній позов) була заявлена до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лук`янової Олени Борисівни Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ТОВ фірма "Ідалія", котрі не є відповідачами у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що у даному позові дійсно відбулось зменшення кількості учасників, що, однак, не свідчить про нетотожність позовів.

По-перше, таке тлумачення процесуального закону, яке захищає позивач, перетворює принцип res judicata на фікцію, оскільки тоді для подання тотожного позову недобросовісному позивачу достатньо зменшити кількість відповідачів хоч на одного суб`єкта або збільшити шляхом додавання будь-якого нового відповідача на свій розсуд (незалежно від судової перспективи задоволення вимог, адресованих такому відповідачу). Очевидно, що таке тлумачення процесуального закону носить характер нерозумної спекуляції.

Тому, на глибоке переконання колегії суддів, оцінюючи суб`єктний склад учасників спору в аспекті визначення тотожності позовів, суду слід приймати до уваги положення ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведена норма свідчить про те, що в навіть у разі зменшення кількості відповідачів суд не вправі переглядати ті висновки, які зроблені судами у попередніх справах щодо тих осіб, які приймали в них участь. За таких умов зменшення складу відповідачів не свідчить про подання нового позову (не свідчить про виникнення у суду права наново розглянути обставини, які вже встановлені попередніми рішеннями).

По-друге, таке тлумачення процесуального закону суперечить правовій позиції, закріпленій у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року у справі №303/529/15-с, відповідно до якої часткова зміна суб`єктного складу у спорі не дає суду права нового перегляду суттєвих обставин, які вже встановлені щодо тих учасників, які приймали участь у вирішенні попереднього спору.

За таких умов колегія суддів проходить до висновку про те, що часткова зміна суб`єктного складу у спорі (зменшення кількості відповідачів) не свідчить про нетотожність позовів.

Щодо посилання позивача на нові норми права.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на теоретично-правове визначення підстав позову, посилання на норму матеріального закону до підстав позову не відноситься.

Так, у постанові від 31.05.2017 у справі №17/192 колегія суддів ВГСУ аналогічним чином зазначила: «Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Аналогічної позиції щодо того, що норми права не відносяться до підстав позову і підлягають застосуванню судами самостійно, дотримується і Верховний Суд, який відобразив її у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Зокрема, ВП ВС зазначила, що «Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Крім того, в цьому аспекті колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що якби нетотожність позовів визначалась лише посиланням позивача на різні правові норми, недобросовісному позивачу для подання тотожного позову достатньо було б лише послатись на іншу норму права (що не тягне відмову у позові з огляду на обов`язок суду самостійно кваліфікувати спірні відносини і застосувати належну правову норму). Очевидно, що таке тлумачення закону суперечить принципу res judicata.

Також в аспекті викладеного колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що посилання позивача у позові на ч.3 ст. 203 ЦК України не релевантне обставинам поданого позову. Зокрема, із рішень судів у справі № 922/1579/16 та змісту позову у даній справі випливає, що компетентний суб`єкт - загальні збори учасників ТОВ «Ідалія» взагалі не приймав рішення про укладання спірних договорів і відчуження спірного майна (не реалізовував свою волю). За таких умов колегії суддів видається сумнівним застосування до спірних правовідносин ч.3 ст. 203 ЦК України, яка регламентує вимоги до реалізації належним суб`єктом своєї волі - «Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі».

Щодо посилання позивача на інші підстави позову.

Зокрема, позивач у своїх поясненнях стверджує, що раніше, при розгляді попереднього спору, не заявляв про недобросовісність в.о. директора ТОВ фірма "Ідалія", який укладав від імені товариства спірні договори - ОСОБА_2 .

Між тим, колегія суддів, дослідивши обставини справи, встановила, що неповноважність ОСОБА_2 , так і недостовірність оцінки відчуженого майна були предметом дослідження у спорі № 922/1579/16.

Доведення цих обставин новими доказами не є зміною підстави позову.

Колегія суддів приводить до висновку про те, що посилаючись на зазначені обставини, позивач у цій справі (№914/111/19) лише доповнює їх новими доводами, які за своєю суттю не є новими підставами позову та направлені на використання процесуального механізму перегляду рішення суду, яке набрало законної сили, про відмову у визнанні недійсними одних і тих самих договорів купівлі-продажу, про що правильно зазначив суд попередньої інстанції.

При цьому, за висновком колегії суддів, обставина щодо протиправного призначення на посаду виконуючого обов`язки директора ТОВ фірма "Ідалія" особи, яка уклала від імені товариства спірні договори, - ОСОБА_2 та обставини недобросовісності директора товариства, дії якого призвели до погіршення фінансового становища товариства, на які позивач посилається як на нові підстави позову, не є за своєю суттю новими. Зазначені обставини лише доповнюють наведені позивачем у справі № 922/1579/16 в якості підстав позову обставини щодо відсутності у особи, яка уклала та підписала від імені ТОВ фірма "Ідалія" спірні договори, повноважень на їх укладення, що досліджувались у справі № 922/1579/16 та яким була надана відповідна оцінка.

Як вірно встановлено судом першої інстанції у цій справі, зі змісту судових рішень по справі № 922/1579/16 вбачається, що господарські суди під час розгляду справи № 922/1579/16 надали правову оцінку обставинам (підставам), зазначеним у позовній заяві у даній справі, в тому числі в контексті положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України та відповідності оспорюваних договорів вимогам законодавства, враховуючи ті самі обставини, які позивач також визначив підставами позову у цій справі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що у цій справі відповідно до заявленої правової підстави позову (пункт 3 частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України) дослідженню підлягають інші, ніж у справі № 922/1579/16 обставини, а саме: обставини дефекту волевиявлення юридичної особи - продавця за спірними договорами під час їх укладення, оскільки при дослідженні цих обставин з огляду на наведені позивачем в позові доводи фактично будуть досліджуватися ти самі обставини, які вже були досліджені у справі № 922/1579/16.

Щодо нових доказів, поданих позивачем.

До свого позову позивач подав нові докази - попередній договір купівлі-продажу майна за вартістю, значно вищою за вартість продажу за спірними договорами; пропозицію про придбання майна за вартістю, значно вищою за вартість продажу за спірними договорами; Наказ Фонду державного майна України, яким оцінювача, який проводив оцінку нерухомого майна перед продажем, позбавлено свідоцтва на право зайняття професійною діяльністю.

Як обґрунтовано колегією суддів вище, підстави позову не змінились.

За таких умов подання нових доказів не може бути кваліфіковано судом інакше, є намаганням переглянути рішення, яке набуло законної сили, за допомогою додатково відшуканих доказів.

Колегія суддів підкреслює, що ці нові докази, по-перше, не можуть свідчити про нові підстави позову, оскільки обставини спору, на які посилався позивач у першому позові, залишились незмінними (неповноважність особи, яка відчужувала майно; неналежність оцінки майна тощо), по-друге, відшукання нових доказів після набуття рішенням суду законної сили не повинне тягнути перегляд цього рішення. Зокрема, принцип змагальності, правила подання суду доказів і відповідні процесуальні обмеження спрямовані саме на те, щоб забезпечити правову визначеність щодо наслідків певних процесуальних дій, в тому числі дій з подання доказів у строки і в порядку, визначених процесуальним законом. Тому, в силу принципу res judicata відшукання стороною, яка програла судовий спір, нового доказу після набуття рішенням законної сили, не повинне тягнути перегляд такого рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі №914/111/19, з огляду на встановлення під час розгляду даної факту існування рішенням суду у справі №922/1579/16, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет, з наданням правової оцінки у такому рішенні обставинам та підставам позову, заявленим у даній справі.

Отже враховуючи наявність рішення суду що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції правомірно закрив провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Згідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи позивача, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 129, 269, 273, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 914/111/19 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2019 у справі № 914/111/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 19.08.2019.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін