ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2019 р. Справа№ 911/2457/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Янковська В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області

на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2019

у справі № 911/2457/18 (суддя Карпечкін Т. П.)

за позовом Комунального підприємства Володарської селищної ради "Володарка"

до Білоцерківської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області

про стягнення 11 098,86 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство Володарської селищної ради "Володарка" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Білоцерківської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про стягнення 11 098,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором в частині оплати за отриману теплову енергію.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.02.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Білоцерківської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області на користь Комунального підприємства Володарської селищної ради "Володарка" 8 060 грн. 12 коп. основного боргу, 910 грн. 00 коп. пені, 391 грн. 26 коп. 3% річних, 1 408 грн. 64 коп. інфляційних та 1 709 грн. 79 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги у січні- березні 2017 року в сумі 8 060,12 грн. станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 8 060,12 грн. підлягає задоволенню. В той же час, судом першої інстанції було здійснено перерахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2019 у справі № 911/2457/18.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в кошторисі відповідача не було закладено асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань по договору постачання теплової енергії з позивачем. Крім того, апелянт зазначив, що протягом 2016-2017 рр. відповідач займав частину приміщення, власником якої є ПАТ «Укртелеком», проте договору оренди укладено не було і відповідно договорів про відшкодування комунальних послуг не укладались;

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи між суддями, справу № 911/2457/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2457/18 та призначено до розгляду на 24.07.2019 року.

Позиції учасників справи

24.07.2019 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

19.12.2016 року між Комунальним підприємством Володарської селищної ради "Володарка" (Теплопостачальна організація, позивач) та Білоцерківською об`єднаною податковою інспекцією ГУ ДФС у Київській області (далі - Споживач, відповідач) було укладено Договір № 69/44 (далі - Договір).

Відповідно до Розділу І Договору Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором та у відповідності до Правил користування тепловою енергію та Правил технічної експлуатації систем теплопостачання комунальної енергетики України.

Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до установлених тарифів розрахунків (п. 7.1 Договору).

Розрахунковим періодом є календарний місяць (п. 7.3 Договору).

Відповідно до п. 7.4. договору дата закінчення розрахункового періоду - 20 число поточного місяця, оплата вартості за спожиту теплову енергію не пізніше 25 числа поточного місяця.

Згідно з п. 11.1 договору цей Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2016 року.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією із сторін (п. 11.5 Договору).

Таким чином, зважаючи на відсутність заяв сторін про припинення дії спірного Договору, він вважається пролонгованим на 2017 рік.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору позивач у період з січня по березень 2017 року здійснив відпуск теплової енергії відповідачу на загальну суму 11 702,84 грн., що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000148 від 31.01.2017 року на суму 6 027,88 грн.

Як вказав позивач та не заперечив відповідач, решта актів за лютий і березень 2017 року були особисто вручені для підписання відповідачу, однак відповідач вказані Акти не підписав, оригіналів не повернув, письмових обґрунтованих заперечень не надав.

Позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури на оплату: № СФ-0000144 від 31.01.2017 року на суму 6 027,88 грн., № СФ-0000310 від 28.02.2017 року на суму 5 223,22 грн. та № СФ-0000478 від 31.03.2017 року на суму 451,74 грн.

Однак, як стверджує позивач, відповідач в порушення п. 7.4 Договору, своєчасно та в повному обсязі свої зобов`язання з оплати отриманої теплової енергії не виконав, розрахувався частково, відтак за відповідачем утворилася заборгованість в сумі 8 060,12 грн.

17.08.2018 року позивачем було надіслано відповідачу лист з вимогою погасити існуючу заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії, яка отримана останнім 25.08.2018 року.

Листом б/н і б/д відповідач повідомив позивача про те, що згідно даних бухгалтерського обліку відповідача станом на 01.10.2018 року заборгованість останнього перед позивачем відсутня.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача 8 060,12 основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії за Договором № 69/44 від 19.12.2016 року.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 5 статті 633 Цивільного кодексу України передбачено, що актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17, від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами у справі був укладений договір № 69/44 від 19.12.2016 на постачання теплової енергії.

Зважаючи на відсутність заяв про припинення укладеного 19.12.2016 року Договору постачання теплової енергії № 69/44, враховуючи п. 11.5, його було пролонговано на наступний рік.

А тому, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що спірні послуги надавались позивачем у 2017 році саме на підставі цього Договору, а тому доводи відповідача щодо не укладення договору на постачання теплової енергії є безпідставними.

Посилання апелянта на відсутність бюджетних асигнувань в кошторисі Білоцерківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області по договору постачання теплової енергії є необґрунтованими з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004) вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446 зазначено, що на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р., - відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Отже, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання зі сплати заборгованості за отримані послуги.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання спірних послуг за період з січня по березень 2017, в той час як відповідач надані послуги не оплатив, факт отримання послуг у спірний період та правомірність нарахування позивачем відповідної плати відповідач не спростував, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 8 060,12 грн. заборгованості за надані послуги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому не має його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, погоджується з ним та вважає його вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 391,26 грн. 3% річних та 1 408,64 грн. інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Підстави та умови нарахування пені визначені у відповідному п. 8.2.3 Договору, зокрема, передбачено, що у разі несвоєчасного виконання розрахунків за теплову енергію Споживач сплачує пеню в розмірі 0,5% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше величини двократної ставки НБУ.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, погоджується з ним та вважає його вірним, у зв`язку чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 910,00 грн. пені.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання спірних послуг за період з січня по березень 2017, в той час як відповідач надані послуги не оплатив, факт отримання послуг у спірний період та правомірність нарахування позивачем відповідної плати відповідач не спростував, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 8 060,12 грн. заборгованості за надані послуги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів погодилась з здійсненим судом першої інстанції перерахунком інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2019 у справі № 911/2457/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Білоцерківської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2019 року у справі № 911/2457/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2019 року у справі № 911/2457/18 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/2457/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29.07.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко