РІШЕННЯ

08 серпня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/233/19

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання Саловській О.А.

розглянув справу

за позовом Дочірнього сільськогосподарського підприємства «Надзбруччя-Агро» (с Романове село, Збаразький район, Тернопільська область 47375)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім» (вул Промислова бічна, буд 3 А с Острів, Тернопільський район, Тернопільська область 47728)

про:

- визнання недійсним договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, укладеного між Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Надзбруччя-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім»;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім» звільнити земельні ділянки загальною площею 300 га, займані ним на підставі договору про спільну діяльність №1 від 31.03.2016.

За участю від:

позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3 .

Суть справи

08.04.2019 року Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Надзбруччя-Агро» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім» про:

- визнання недійсним договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, укладеного між Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Надзбруччя-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім»;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім» звільнити земельні ділянки загальною площею 300 га, займані ним на підставі договору про спільну діяльність №1 від 31.03.2016.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про спільну діяльність №1 від 31.03.2019 обґрунтовані тим, що:

- даний договір є удаваним оскільки містить елементи договору суборенди землі, на укладення якого сторони не отримували згоди від власників земельних ділянок;

- при його укладені представник позивача (директор) перевищив свої повноваження, оскільки предмет правочину перевищував 50% вартості активів підприємства. На що необхідна була згода/рішення засновника позивача (ПАТ «ВТО «Надзбруччя»).

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2019 справу №921/233/19 передано на розгляд судді Шумському І.П.

Ухвалою суду 10.04.2019 позовну заяву б/н від 08.04.2019 (вх. №280 від 08.04.2019), через недотримання вимог ст.ст. 162, 164, 174 ГПК України та Закону України "Про судовий збір", залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків, ухвалою суду від 23.04.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання, призначене вперше на 23.05.2019 року неодноразово відкладалось, востаннє на 11.07.2019 року.

Ухвалою від 20.06.2019 року строк підготовчого провадження продовжувався.

У відзиві на позов відповідач проти заявлених вимог заперечив, посилаючись на:

- укладення між сторонами власне договору про спільну діяльність, оскільки він спрямований на досягнення сторонами спільної мети і настання реальних наслідків;

- відсутність у статуті позивача обмежень щодо його керівника на укладення подібних правочинів. Недоведеність вказаного позивачем обсягу активів, більше 50% з яких нібито становлять предмет оспорюваного правочину.

Потенційну обізнаність позивача з діями і повноваженнями своїх представників, а відтак пропуск позивачем позовної давності.

- вчинення відповідачем та обома сторонами спільних дій на виконання умов спірного договору.

У відповіді на відзив позивач додатково вказав на:

- наявність у договорі третейського застереження, на виконання якого заявник звертався у відповідний суд перед поданням господарського позову, тому не пропустив строк позовної давності;

- не проведення відповідачем реєстрації договору про спільну діяльність в податковому органі;

- придбання відповідачем частини сільськогосподарської техніки ще перед укладенням спірного договору, а тому не на його виконання;

- не проведення відповідачем оплати за спірним договором у 2018 році. Отримані ж позивачем від відповідача у 2018 році кошти торкаються не його зобов`язань за оспорюваним правочином, а за отриману відповідачем від позивача продукцію по інших договорах.

В своїх письмових запереченнях відповідач додатково зазначив, що:

- попереднє звернення позивача до третейського суду не вплинуло на пропуск ним позовної давності;

- укладення договору про спільну діяльність лише поклало на одну із сторін ведення відповідного бухгалтерського обліку, а з 2015 року Податковий кодекс України взагалі не встановлює особливого порядку оподаткування для ведення спільної діяльності, яка здійснюється без створення юридичної особи;

- оскільки відповідач не має в обробітку земельних ділянок, окрім переданих йому позивачем за спірним договором, то уся придбана відповідачем сільськогосподарська техніка торкається виконання саме його умов та інше.

09.07.2019 року позивачем подано письмові пояснення із судовою практикою, яка на його думку торкається вирішення подібних спорів.

11.07.2019 року позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку за зверненням до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою від 11.07.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 08.08.2019 року.

В засіданні 08.08.2019 року позивачем подано заяву про подання суду доказів, в порядку п.8 ст.80 ГПК України.

Проти цього представники позивача не заперечили.

З огляду на приписи ст ст 80,115,119,165 ГПК України, думку учасників справи, дату закриття підготовчого засідання суд вважає за можливе прийняти до розгляду:

- Протокол № 1/19 від 29.07.2019 року погодження ведення спільних справ згідно Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність;

- Додаткову угоду №1 від 26.07.2019 року до Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) б/н від 26.07.2019 року;

- Акти прийому-передачі продукції №1 від 29.07.2019 року, №2 від 01.08.2019 року, №3 від 02.08.2019 року, №4 від 06.08.2019 року.

У прийняті до розгляду інших, долучених до цієї заяви документів слід відмовити, виходячи з дати їх складання, попереднього завершення підготовчого провадження та не наведення відповідачем причин їх несвоєчасного подання, які суд міг визнати поважними.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програми фіксування судового процесу (судового засідання) Акорд. Експертний висновок № 765 від 20.10.2017 року до 20.10.2020 року.

Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер Т101МА27В8185678B2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив:

- 31 березня 2016 року між сторонами укладено договір №1 про спільну діяльність.

За умовами цього договору сторони зобов`язуються шляхом об`єднання зусиль та можливостей, з метою досягнення спільної господарської мети без створення юридичної особи, спільно діяти в сфері вирощування сільськогосподарської продукції;здійснення робіт, пов`язаних з вирощуванням продукції рослинництва та реалізації сільськогосподарської продукції, отримання прибутку від спільної діяльності (п.1.1 договору).

Відповідно до його змісту та змісту додатків №№1,2,3, які є невід`ємною частиною цього правочину, позивач передав відповідачу земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 300 га, документацію на підтвердження права користування ними, схеми розміщення ділянок.

У свою чергу ТОВ «Трейд-Агрохім» зобов`язувалось здійснювати роботи, пов`язані з вирощуванням сільськогосподарської продукції та, відповідно в забезпечені добривами, насінням та механізмами, реалізовувати вирощену продукцію/продукти її переробки.

Відповідно до поданих позивачем примірників типових договорів оренди землі, із додатками та Державних актів на право власності на земельну ділянку, Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, довідки Романівської сільської ради та інших письмових доказів, передані по договору про спільну діяльність земельні ділянки належать ДП «Надзбруччя-Агро» на праві оренди. Їх власниками продовжують залишатись фізичні особи (станом на 01.01.2019 року більше 300 осіб).

Вказана обставина також визнається сторонами по справі. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Згідно з п. 30 договорів оренди землі, укладених позивачем з фізичними особами, зведення ДП «Надзбруччя-Агро» виробничих та інших будівель на орендованих землях, передача орендованих земель у суборенду можлива лише за згодою орендодавців, яка оформляється письмово.

Доказів отримання згоди орендодавців на використання відповідачем земельних ділянок ТОВ «Трейд-Агрохім» суду не подано. На її відсутність у формі, визначеній договорами оренди землі вказує у позові та інших заявах позивач.

У відповідності до п.9.1 договору про спільну діяльність від 31 березня 2016 року №1 його укладено до 31.03.2021 року.

За умовами цього правочину (п.4.1) відповідач веде окремий податковий і бухгалтерський облік, передбаченої ним діяльності, а також здійснює роботи по:

- передпосівній підготовці ґрунту;

- внесенню макро та мікроелементів, засобів захисту рослин;

- посіву сільськогосподарських культур (ярих та озимих) ;

- збиранню врожаю;

- посіву покривних культур (після збирання основної культури);

- підготовці полів перед посівом озимих сільськогосподарських культур;

- очистці, сортуванню, калібруванню, підготовці посівного матеріалу та транспортуванню сільськогосподарської продукції;

- збуту продукції.

Відповідач також ніс витрати по придбанню:

- паливно-мастильних матеріалів;

- засобів захисту рослин;

- мінеральних добрив та мікроелементів;

- насіння,посівного матеріалу.

Розподіл прибутку повинен був здійснюватись відповідачем, за його даними, і не пізніше 10 грудня поточного року.

З умов цього правочину, а також дій сторін по його виконанню вбачається, що використання земель здійснювалось виключно відповідачем по справі.

Дана обставина також визнається сторонами і, відповідно до ч 1 ст 75 ГПК України, не потребує додаткового доведення.

Керуючись податковим законодавством сторони прийшли до згоди, що виконують самостійно обов`язки платників податків (п.7.1 угоди).

У зв`язку з реалізацією умов договору сторонами без заперечень підписано зокрема: Акти надання послуг від 06.11.2017 року №2, від 29.12.2017 року № 3, Акт здачі - приймання робіт (надання послуг) б/н від 26.07.2019 року; Протокол № 1/19 від 29.07.2019 року погодження ведення спільних справ згідно Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність; Акти прийому-передачі продукції №1 від 29.07.2019 року, №2 від 01.08.2019 року, №3 від 02.08.2019 року, №4 від 06.08.2019 року; Додаткову угоду №1 від 26.07.2019 року до Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність тощо.

Відповідачем також підтверджено придбання частини сільськогосподарської техніки в період після укладення Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність.

На виконання договору про спільну діяльність від 31 березня 2016 року №1 позивач отримав від відповідача 500 000 грн. у 2016 році та 581 500 грн. і 1 028 186,05 грн. у 2017 році, що підтверджується банківськими виписками відповідача та підписаним сторонами Протоколом про залік взаємних зобов`язань від 29.12.2017. Одержання вказаних сум саме на підставі названого договору підтверджено і представниками позивача в судовому засіданні 08.08.2019 року.

Як вбачається з наданих відповідачем банківських виписок за 2018 рік, в якості підстави для отримання від нього позивачем в минулому році 1 950 000 грн стали рахунки позивача №3 від 17.08.2018 року (за ячмінь) та від 09.10.2018 року (за товар). Позивач також заперечив проти того, що підставою перерахунку коштів у 2018 році в сумі 1 950 000 грн був договір про спільну діяльність, надавши суду копії накладних №205 від 11.12.2018, № 194 від 23.11.2018, №198 від 28.11.2018, №155/1 від 09.10.2018, №155/2 від 10.10.2018,№177 від 26.10.2018,№154 від 28.09.2018 про відпуск позивачу сої та ячменю. А також вказавши на неналежне виконання відповідачем умов договору про спільну діяльність.

Договір №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність із додатками від імені ДП «Надзбруччя-Агро» підписано директором.

Відповідно до Статуту позивача, в редакції на час укладення договору із відповідачем його засновником було ПАТ «ВТО «Надзбруччя» (п.1.1 статуту).

Головною метою діяльності позивача є виробництво, переробка та реалізація сільськогосподарської продукції, а також надання учасникам підприємства та іншим особам послуг щодо ведення сільського господарства та здійснення інших, пов`язаних з ним видів діяльності (п.3.1 статуту).

Для здійснення своєї діяльності позивач використовує свої землі, які належать йому на праві оренди (п.6.1 статуту).

Безпосереднє керівництво позивачем здійснюється директором, який призначається на посаду і звільняється засновником. Він має право приймати рішення по всіх питаннях, не віднесених Статутом до виключної компетенції засновника (п.8.1,8.2 статуту).

Директор в т.ч. має право самостійно укладати договори від імені ДП «Надзбруччя-Агро» (п.8.4 статуту).

В тексті статуту відсутні обмеження директора на підписання договорів від імені позивача та питання, які віднесенні до виключної компетенції засновника.

Такі ж обмеження щодо повноважень директора відсутні і в інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п.11.1 Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність визначено, що всі спори і розбіжності, які можуть виникнути між його сторонами з умов цього договору або у зв`язку з цим (при його укладені, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеним, недійсним, порушені та інше) підлягають остаточному вирішенню постійно діючим третейським судом при Асоціації «Правова Ліга».

29.03.2019 року ДП «Надзбруччя-Агро» звернулось до Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» із позовом до ТОВ «Трейд-Агрохім» про визнання недійсним Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, а також про зобов`язання відповідача звільнити, займанні на підставі цього договору земельні ділянки площею 300 га.

Ухвалою третейського суду від 03.04.2019 року відмовлено у розгляді позовної заяви через те, що вона не відноситься до його компетенції.

Дана ухвала отримана позивачем 08.04.2019 року та того ж дня позов подано до Господарського суду Тернопільської області із наведених вище підстав.

Згідно з ст.124 Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.20 ГПК України, постановами пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", та №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", судової практики, що склалась, даний спір підвідомчий господарським судам.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи учасників процесу, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.ст. 13, 74, 76-79 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Поданими позивачем доказами доведено обґрунтованість заявленого позову.

Так, статтею 1130 ЦК України визначено поняття договору про спільну діяльність. За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до положень статті 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Водночас, за змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Якщо судом буде встановлено, що виходячи зі змісту укладеного договору одна сторона правочину на підставі цього договору фактично отримала на платній основі право користування земельною ділянкою для вирощування сільськогосподарських культур, а друга фактично отримує плату за користування цією земельною ділянкою, то такий договір за своєю правовою природою є договором оренди землі.

Такі висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема від 01.03.2018 у справі №908/546/17, від 15.03.2018 у справі №915/581/17, від 28.03.2018 у справі №915/166/17, від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 19.062019 у справі №920/22/18 та інших.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У згаданих постановах Верховного Суду також зазначено, що зміст спірного договору та його правова природа не залежать від його назви.

А також вказано, що змістом статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини 2 статті 235 ЦК України має виходити із того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Якщо зміст спірного договору та його умови відповідають змісту договору оренди, визначеному ст 12 Закону України «Про оренду землі», то положення спірного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 2 ЗК України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Положеннями частин 1, 7 статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Згідно з частиною 6 статті 93 ЗК України орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Відповідно до статті 8 Закону України "Про оренду землі" орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Спірний договір є змішаним, оскільки містить елементи різних договорів.

В той же час, поданими сторонами доказами доведено та визнано сторонами, що за спірним Договором №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність позивач фактично передав відповідачу у строкове, платне користування земельні ділянки для вирощування сільськогосподарських культур, що вказує на погодженнями сторонами істотних умов, характерних для договору оренди (суборенди) землі.

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, відповідні положення правочину не повинні суперечити приписам ЗК України, ЦК України, Закону України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначалось вище, позивач у справі є орендарем ділянок, переданих відповідачу за спірним правочином

Проте, всупереч ст 8 Закону України "Про оренду землі" та п.30 договорів оренди землі, укладених позивачем з фізичними особами, ДП «Надзбруччя-Агро» передало земельні ділянки у суборенду відповідачу без письмової згоди орендодавців (власників ділянок).

Доказів отримання згоди орендодавців на використання відповідачем земельних ділянок ТОВ «Трейд-Агрохім» суду не подано. На її відсутність у формі, визначеній договорами оренди землі вказує у позові та інших своїх заявах позивач.

Учасниками по справі також не подано доказів звернення до орендодавців за отриманням такої згоди.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша цієї статті).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на загальний зміст оскаржуваного у даній справі правочину та наступне виконання його сторонами, у суду відсутні підстави вважати, що за відсутності в ньому положень про строкове, платне використання відповідачем земельних ділянок такий договір був би укладений між сторонами взагалі (ст. 217 ЦК України).

За таких обставин, оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним повністю як такий, що суперечить актам цивільного законодавства.

Слід зазначити, що передача іншим особам права на використання орендованих у фізичних осіб земельних ділянок (паїв) також не відповідає головній меті створення ДП «Надзбруччя-Агро» (п.3.1 статуту, ст. ст. 87,88 ЦК України, ст.57 ГК України).

Згідно з ч 1 ст 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У зв`язку з чим, обґрунтованою та доведеною є також вимога про звільнення земельної ділянки загальною площею 300 га, яка займана відповідачем на підставі договору, що не відповідає закону.

В той же час, необґрунтованими є доводи позивача про недійсність оскаржуваного правочину з підстав відсутності його реєстрації в податкових органах та через перевищення представником позивача своїх повноважень при укладенні договору.

Оскільки, названа реєстрація договору не є тотожною державній реєстрації правочинів в розумінні ст.210 ЦК України. Та законом прямо не передбачено такого наслідку відсутності реєстрації правочину у фіскальних органах як визнання його недійсним.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв`язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013).

В тексті статуту ДП «Надзбруччя-Агро» відсутні обмеження директора на підписання договорів від імені позивача.

Такі ж обмеження щодо повноважень директора відсутні і в інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину -п.п 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013.

На виконання умов оспорюваного договору сторонами без заперечень підписано зокрема: Акти надання послуг від 06.11.2017 року №2, від 29.12.2017 року № 3, Акт здачі - приймання робіт (надання послуг) б/н від 26.07.2019 року; Протокол № 1/19 від 29.07.2019 року погодження ведення спільних справ згідно Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність; Акти прийому-передачі продукції №1 від 29.07.2019 року, №2 від 01.08.2019 року, №3 від 02.08.2019 року, №4 від 06.08.2019 року; Додаткову угоду №1 від 26.07.2019 року до Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність тощо.

Частина із перелічених дій вчинені сторонами вже після відкриття господарським судом провадження у даній справі.

За договором про спільну діяльність від 31 березня 2016 року №1 позивач також отримав від відповідача 500 000 грн. у 2016 році та 581 500 грн. і 1 028 186,05 грн. у 2017 році.

Наведене вказує на прийняття та наступне схвалення позивачем умов оспорюваного договору.

Слід зазначити, що обов`язок судів обґрунтувати своє рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч.4 ст.11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв`язку з цим та з огляду на предмет доказування у даній справі, а також рекомендації, викладені в п.п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013, не потребують з`ясуванню доводи сторін про належне (неналежне) виконання іншим контрагентом умов оспорюваного правочину.

У даній справі відповідачем було подано заяви про застосування строку позовної давності.

До вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними застосовується загальна позовна давність у три роки.

Враховуючи третейське застереження, яке міститься в договорі позивач в межах позовної давності звернувся з позовом до Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» із позовом до ТОВ «Трейд-Агрохім» про визнання недійсним Договору №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, а також про зобов`язання відповідача звільнити, займанні на підставі цього договору земельні ділянки площею 300 га.

Ухвалою третейського суду від 03.04.2019 року відмовлено у розгляді позовної заяви через те, що вона не відноситься до його компетенції.

Дана ухвала отримана позивачем 08.04.2019 року та того ж дня позов подано до Господарського суду Тернопільської області із наведених вище підстав.

Звернення позивача із позовом до суду з порушенням встановлених законом правил підвідомчості, в т.ч. до третейського (за відсутності прийнятого рішення суду по суті вимог) не перериває перебігу строку позовної давності в розумінні ч.2 ст.264 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена зокрема в Листі Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 (п.24), постанові пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 (п.п.4.4.2), Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-895цс15, Постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 756/3692/19/6-ц, від 05.09.2018 у справі №392/272/16-ц, від 29.05.2019 № 285/3950/17-ц, тощо.

Згідно з ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Відповідно до ст 3 Закону України «Про третейські суди» завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ст ст. 1,12 цього Закону).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

З огляду на наявність у спірному договорі третейської угоди, відповідно до якої сторони у справі та за правочином домовились про те, що спори і розбіжності, які можуть виникнути у зв`язку з визнанням договору недійсним підлягають остаточному вирішенню постійно діючим третейським судом при Асоціації «Правова Ліга», а також на звернення позивача на виконання третейської угоди з позовом до названого суду в межах позовної давності, господарський суд визнає поважними причини пропуску ДП «Надзбруччя-Агро» строку позовної давності на звернення до компетентного суду. А його порушене право таким, що підлягає захисту.

При цьому суд враховує і незначний термін пропуску позовної давності (8 днів) та дії позивача по зверненню до господарського суду одразу після отримання відповідної ухвали Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Ліга» про відмову у розгляді позовної заяви. А також застосовує до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення від 21.12.2017 у справі "Шестопалова проти України", а також статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка передбачає право кожного на справедливий суд.

Керуючись ст ст 3, 4, 13, 20, 73-86, 91, 233, 236-240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

1. Визнати недійсним договір №1 від 31.03.2016 про спільну діяльність, укладений між Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Надзбруччя-Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім».

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд-Агрохім» (вул Промислова бічна, буд 3 А, с Острів, Тернопільський район, Тернопільська область, 47728, ідентифікаційний код 31276010) звільнити земельні ділянки загальною площею 300 га, займані ним на підставі договору про спільну діяльність №1 від 31.03.2016.

Видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16 серпня 2019 року.

Суддя І.П. Шумський