РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.07.2019Справа № 910/7177/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., дослідивши матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»

про про стягнення 100 000 грн. збитків

Представники:

від позивача Кононов І.К. (керівник)

від відповідача Васильчиков І.В. (за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про стягнення 100 000 грн. збитків (упущеної вигоди).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що неправомірні дії працівників відповідача щодо видачі довідки № К 15-50.4/423 про виконання станом на 27.09.2018 в повному обсязі зобов`язань за договором кредиту № 7640402 призвели до неможливості позивач, як кредитора за цим договором, стягнути з боржника заборгованість у розмірі 100 000 грн., які є збитками. Обґрунтовуючи неправомірні дії працівників відповідача щодо видачі довідки № К 15-50.4/423 позивач зазначає, що наведене у ній інформація не відповідає дійсності.

Суд своєю ухвалою від 06.06.2019 відкрив провадження у справі № 910/7177/19, постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач позовні вимоги відхилив у повному обсязі з таких підстав. Права вимоги до боржника, які відступалися за договором про відступлення прав вимоги в редакції додаткової угоди №3 від 19.07.2013, були дійсними на момент відступлення. Позивачем не доведений факт неналежного відступлення прав за договором про відступлення прав, а також не надані докази, які б підтверджували, що у позивача була реальна можливість отримати дохід саме у розмірі 100 000 тис. грн. Окрім того, відповідач зазначив, що не був залучений до цивільної справи №761/43365/16 в якості третьої особи, що позбавило його як первісного кредитора можливості довести належність відступлення права вимоги і наявність заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на це, відповідач стверджує, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, а також відсутня вина відповідача. Окрім того, за твердженням відповідача, позивач безпідставно посилається на обставини, що встановлені рішенням Київського апеляційного суду від 04.01.2019 по цивільній справі № 761/43365/16, оскільки в розумінні статті 54 Цивільного процесуального кодексу ці обставини не мають юридичних наслідків для відповідача при розгляді цієї позовної заяви. Відповідач наголосив на тому, що: довідки, на які посилається позивач, свідчать про відсутність заборгованості боржника саме перед відповідачем та у зв`язку з відступленням права вимоги відповідачем позивачеві за договором від 19.07.2013; з моменту укладення договору від 19.07.2013 та відступлення прав вимоги до позивача відповідач не є кредитором боржника та здійснив бухгалтерську проводку списання кредитної заборгованості; після переуступлення прав вимоги за договором від 19.07.2013 платежів в погашення заборгованості за кредитним договором №7640402 від 15.05.2009 відповідач від боржника не приймав.

До суду надійшло клопотання відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи. У судовому засіданні 08.07.2019 суд постановив приєднати документи до матеріалів справи.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

16.07.2013 товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ (новий кредитор) та публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (попередня назва акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк») (первісний кредитор) уклали договір відступлення права вимоги № 1034/44 від 16.07.2013 (далі - договір відступлення).

Відповідно до п. 1.1 договору відступлення, первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору свої права грошової вимоги (далі - права) за кредитними договорами, які укладені між первісним кредитором та фізичними особами (далі - основні договори), а новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права. Дані про кожний основний договір, права по якому відступаються, дані про фізичну особу, права відносно якої відступаються (надалі - боржник), остаточний розмір прав визначаються сторонами в додаткових угодах, які за вільним волевиявленням сторін укладаються та підписуються згідно з формою, яка затверджена сторонами, в зазначені в п. 5.1 договору відступлення строки, і є невід`ємною частиною договору відступлення. Сторони домовились, що перехід прав від первісного кредитора до нового кредитора відбувається у зв`язку з невиконанням боржником у повному обсязі або частково своїх зобов`язань перед первісним кредитором на підставі основних договорів щодо, зокрема, повернення кредиту, сплати процентів, комісій, неустойки, інших платежів, передбачених умовами основних договорів та законодавством України.

Згідно з п. 1.2 договору відступлення, права вважаються відступленими первісним кредитором новому кредитору в дату акта приймання-передачі реєстру боржників, який укладається одночасно з укладенням відповідної додаткової угоди. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт приймання-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу прав від первісного кредитора до нового кредитора та є невід`ємною частиною договору відступлення.

Відповідно до додаткової угоди № 3 до договору відступлення, укладеної між новим кредитором та первісним кредитором 19.07.2013 (далі - додаткова угода №3), сторони погодили передачу прав вимоги по кредитним договорам згідно з реєстром боржників, зокрема, були передані права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 7640402 від 15.05.2009 на загальну суму 365 904,70 грн. За умовами додаткової угоди №3, за відступлення прав за договором № 7640402 від 15.05.2009 новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору грошові кошти в розмірі 3 659,05 грн.

На виконання умов договору відступлення новий кредитор і первісний кредитор уклали акт приймання-передачі реєстру боржників № 3 за договором відступлення від 19.07.2013, яким, зокрема, підтверджується факт переходу прав від первісного кредитора до нового кредитора, зокрема, прав вимоги до відповідно до додаткової угоди №3.

З огляджу на це, з 19.07.2013 позивач є кредитором ОСОБА_1 за договором № 7640402 від 15.05.2009 на загальну суму 365 904,70 грн.

У липні 2017 року позивач як новий кредитор звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за додатковою угодою №7640402 від 15.05.2009 до кредитного договору №6557860 від 26.06.2008 в розмірі 100 000 грн. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.12.2017 у цивільній справі №761/43365/16-ц позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2018 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.01.2019 у цивільній справі №761/43365/16-ц апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, рішення Печерського районного суду міста Києва від 18.12.2017 скасоване і прийняте нове судове рішення, яким в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 04.01.2019, рішення суду про відсутність кредиторської заборгованості ОСОБА_1 за договором № 7640402 від 15.05.2009 ґрунтується на довідці публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» № К15-50.04/423 від 27.09.2018, в якій зазначено, що станом на 27.09.2018 заборгованість по кредиту, процентах та комісії відсутня, кредитні зобов`язання за договором № 7640402 від 15.05.2009 виконані в повному обсязі.

28.03.2019 позивач надіслав відповідачу претензію № 4450, в якій зазначив, що відповідач порушив свої зобов`язання, передбачені договором відступлення та нормами Цивільного кодексу України. За твердженням позивача, порушення полягало в тому, що представник відповідача надав ОСОБА_1 довідки щодо відсутності заборгованості і виконання в повному обсязі зобов`язань за договором № 7640402 від 15.05.2009, або відповідач відступив право вимоги за кредитним договором, заборгованість по якому була фактично погашена, а право вимоги фактично було недійсним. У зв`язку з цим, позивач вимагав відшкодувати завдані останньому збитки (упущену вигоду) у розмірі 100 000 грн.

У відповідь на претензію відповідач надіслав позивачу лист № КНО-44.2.5/463 від 02.05.2019, в якому зазначив, що права грошової вимоги відповідача до ОСОБА_1 , які були відступлені за договором про відступлення прав вимоги в редакції додаткової угоди № 3 від 19.07.2013, були дійсними на момент відступлення. Відповідач також вказав, що враховуючи той факт, що право грошової вимоги відповідача до ОСОБА_1 за кредитним договором було відступлене позивачу 19.07.2013, відповідач у своєму листі від 27.09.2018 надав інформацію про відсутність заборгованості ОСОБА_1 саме перед відповідачем, а не перед позивачем. Відповідач наголосив на тому, що відповідно до п. 1.2 та 5.1 договору відступлення, відбулося повне відступлення прав грошових вимог, а обставини, на які позивач посилається у претензії, не є обставинами, які свідчать про неналежне виконання відповідачем умов договору відступлення та про неможливість реалізації позивачем прав нового кредитора.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення збитків суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ст. 224 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

У своїх доводах щодо факту наявності порушення відповідачем прав позивача останній посилається на те, що представник відповідача видав боржнику довідку щодо відсутності заборгованості і виконання в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором, стороною якого (кредитором) на момент видачі довідки був позивач, а не відповідач, що в подальшому стало підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення з боржника на користь відповідача заборгованості за кредитним договором.

Аналізуючи зміст довідки № К15-50.4/423, виданої працівником відповідача 27.09.2018, в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що інформація щодо виконання в повному обсязі кредитних зобов`язань за договором № 7640402 від 15.05.2009 станом на 27.09.2018, яка міститься в зазначеній довідці, не відповідає дійсності.

Сторони визнають, що права вимоги до ОСОБА_1 за договором № 7640402 від 15.05.2009 у розмірі 365 904,70 грн., які були відступлені відповідачем позивачеві відповідно до додаткової угоди № 3 від 19.07.2013, були дійсними станом на дату відступлення.

Як підтверджується довідкою, виданою відповідачем 04.07.2019, на погашення заборгованості за кредитним договором № 7640402 від 15.05.2009 після 19.07.2013 не надходило жодних погашень.

Довідка № К15-50.4/423 від 27.09.2018 не є платіжним документом, а також не відповідає вимогам до первинних документів, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV. Таким чином, довідка К15-50.4/423 від 27.09.2018 не підтверджує виконання боржником зобов`язань за договором № 7640402 від 15.05.2009.

Також відсутні будь-які дані про те, що зобов`язання за договором № 7640402 від 15.05.2009 припинені в порядку із підстав, передбачених главою 50 Цивільного кодексу України (припинення зобов`язань).

Зважаючи на викладене вище, інформація, зазначена у довідка № К15-50.4/423 від 27.09.2018 про те, що станом на 27.09.2018 кредитні зобов`язання за договором № 7640402 від 15.05.2009 виконані в повному обсязі, не відповідає дійсності і спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи. Вказане свідчить про неправомірний характер дій відповідача щодо видачі довідки № К15-50.4/423 від 27.09.2018 з недостовірною інформацією.

Аналізуючи аргументи позивача щодо завдання останньому збитків у розмірі 100 000 грн. внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягають у видачі боржнику зазначеної вище довідки, суд вважає недоведеним той факт, що позивач мав реальну можливість отримати дохід в розмірі 100 000 грн. Сам факт прийняття Печерським районним судом міста Києва рішення від 18.12.2017 у цивільній справі №761/43365/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за додатковою угодою №7640402 від 15.05.2009 до кредитного договору №6557860 від 26.06.2008 в розмірі 100 000 грн. не дає підстави стверджувати, що у позивача були реальні можливості стягнути заборгованість у повному обсязі і отримати відповідний дохід.

Суд також вважає не обґрунтованим посилання позивача на порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором відступлення, оскільки такі дії відповідача (вивідача довідки) не складаються суть зобов`язань за договором відступлення.

Також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 519 ЦК України - вимога, передана відповідачем позивачу за договором відступлення, була і є дійсною.

Враховуючи викладене вище, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у розмірі 100 000 грн., а позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» відмовити повністю.

Судові витрати покласти на товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ».

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в порядку, передбаченому підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 08.08.2019.

Суддя С. А. Ковтун