РІШЕННЯ
Іменем України

14 серпня 2019 року м. Чернігівсправа № 927/436/19

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Дзюб Г.В., за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні розглянуто справу

за позовом: Військової частини НОМЕР_1 ,

АДРЕСА_1 ;

до відповідача: Державного підприємства « 171 Чернігівський ремонтний завод»,

вул. О. Кошового, 1, м. Чернігів, 14029;

предмет спору: про відшкодування збитків в сумі 65614,78грн

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув.

У судовому засіданні 14.08.19 Господарським судом Чернігівської області на підставі частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

28.05.2019, до Господарського суду Чернігівської області, надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до Державного підприємства « 171 Чернігівський ремонтний завод» про відшкодування збитків у сумі 65614,78грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що відповідно до приймально-здавальних актів №014хр від 17.10.2002 та №015хр від 26.11.2002 відповідач прийняв для проведення капітального ремонту спеціальні автомобілі АПА-80 заводський номер №РК23619047 на шасі ЗІЛ-131 №896352 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі ЗІЛ-131 №904038.

13.02.2019, Державне підприємство « 171 Чернігівський ремонтний завод» звернулось до Військової частини НОМЕР_1 з листом-вимогою №44 з проханням терміново забрати зазначені автомобілі, що знаходились у нього на зберіганні.

З метою прийняття зазначеного майна сторонами створено двосторонню комісію, якою встановлено розкомплектованість спеціальних автомобілей АПА-80 заводський номер № НОМЕР_3 на шасі НОМЕР_4 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі ЗІЛ-131 №904038, переданих у 2002 році відповідачу для проведення капітального ремонту, про що складено акти технічного стану від 20.03.2019 за №20/1/ЕГ та №19/1/ЕГ.

Враховуючи вказані акти технічного стану позивачем розраховано суму збитків, завданих відповідачем державі, внаслідок невжиття ним належних заходів щодо збереження військового майна переданого йому для проведення капітального ремонту, у розмірі 65614,78грн, про що складено довідки-розрахунки від 02.04.2019 за №7/4/ЕГ та №8/4/ЕГ.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодував завдані збитки, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, керуючись приписами статей 22, 846, 1166 Цивільного кодексу України та 224, 225 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 03.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 02.07.2019, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору, зокрема, відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 20.06.2019, для подачі відзиву на позовну заяву; позивачу 5-ти денний строк з дня отримання відзиву, але не пізніше 27.06.2019, для подачі відповіді на відзив.

Відповідач проти заявленого позову не заперечив, правом на подачу відзиву на позов у порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) не скористався, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надіслав.

Сторони у підготовче судове засідання 02.07.2019 не прибули, повноважних представників не направили, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №303, №311.

Керуючись приписами п.3 частини 2 статті 183 ГПК України судом відкладено підготовче судове засідання на 17.07.2019, про що постановлено відповідну ухвалу.

У підготовче судове засідання 17.07.2019 прибули повноважні представники обох сторін. Приймаючи до уваги вирішення всіх питань зазначених у частині 2 статті 182 ГПК України, за письмовою згодою обох сторін, суд, у відповідності до частини 6 статті 183 ГПК України у той же день, після закінчення підготовчого судового засідання, розпочав розгляд даної справи по суті.

17.07.2019, повноважний представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі (з підстав наведених у позовній заяві), повноважний представник відповідача, в усних поясненнях, на стадії розгляду справи по суті, позовні вимоги визнав та просив суд зменшити судові витрати по сплаті судового збору при ухвалені рішення у справі та вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

У відповідності до частини 2 статті 216 ГПК України у судовому засіданні 17.07.2019 оголошено перерву на 29.07.2019.

Судове засідання 29.07.2019 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Романенко А.В. на лікарняному, про що сторони повідомлені листом від 29.07.2019 за №927/436/19/923/19.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2019 судове засідання у справі №927/436/19 призначено на 14.08.2019, в межах строків розгляду справи, встановлених частиною 2 статті 195 ГПК України. Даний процесуальний документ направлений за юридичними адресами обох сторін згідно даних ЄДРПОУ.

14.08.2019, повноважні представники сторін у судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином за адресою їх державної реєстрації, про що свідчать матеріали справи.

Частиною 1 статті 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За п.1 частини 3 вказаної статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом враховано, що відкладення справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення наявного спору у відповідному судовому засіданні.

Беручи до уваги, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, при цьому, своїми процесуальними правами на участь у судовому засіданні не скористались, суд вважає, що неприбуття сторін у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом, як це передбачено статтею 170 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба (Положення про Міністерство оборони України, що затверджено постановою КМУ від 26.11.2014 № 671).

За частиною 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

За визначенням, наведеним у статті 1 вказаного Закону, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Відповідно до статті 137 Господарського кодексу України (надалі ГК України) правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених ГК України та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

З наведеного слідує, що право оперативного управління військовим майном є речовим правом, похідним від права власності, що включає в себе право володіння, користування і розпорядження цим майном. Право оперативного управління виникає у військової частини з моменту передачі їй уповноваженим органом майна, що є суб`єктом зазначених прав.

Виходячи з даних, внесених до паспортів на спеціальні автомобілі АПА-80 заводський номер № НОМЕР_3 на шасі НОМЕР_4 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі НОМЕР_5 , зазначена техніка спочатку була закріплена на праві оперативного управління за військовою частиною НОМЕР_6 , а починаючи з 27.03.2006 за військовою частиною НОМЕР_7 (позивачем у справі).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2002 та 26.11.2002, військовою частиною НОМЕР_6 за приймально-здавальними актами №014хр та №015хр передано, а ДП « 171 військовий завод», правонаступником прав та обов`язків якого є ДП « 171 Чернігівський ремонтний завод» () (відповідач у справі), прийнято для проведення капітального ремонту спеціальні автомобілі АПА-80 заводський номер №РК23619047 на шасі ЗІЛ-131 №896352 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі ЗІЛ-131 №904038 (надалі спеціальні автомобілі). В актах зроблено відмітку про те, що зазначена техніка прийнята відповідачем на відповідальне зберігання.

Факт передачі та знаходження (починаючи з 2002 року) даних автомобілів на зберіганні у ДП « 171 Чернігівський ремонтний завод» підтверджено повноважним представником відповідача у судовому засіданні 17.07.2019.

Відповідач, листом №44 від 13.02.2019, звернувся до позивача з проханням терміново забрати майно (автомобілі АПА-80 заводський номер № НОМЕР_3 на шасі НОМЕР_4 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі НОМЕР_5 ), що знаходиться на його зберіганні. У зв`язку з цим було створено двосторонню комісію, яка 19.03.2019 здійснила технічний огляд зазначених автомобілів та встановила факт розкомплектованості спеціального обладнання. За результатами технічного огляду складено акти від 20.03.2019 №20/1/ЕГ та №19/1/ЕГ де зафіксовано, що у автомобілів АПА-80 заводський номер № НОМЕР_3 на шасі НОМЕР_4 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі НОМЕР_5 відсутні органи керування та контрольно-вимірювальні прилади у кабіні; відсутні запасні частини у кабіні; двигуни ЗІЛ-131 (за документами № НОМЕР_8 та №648644) фактично не можливо визначити (перебиті), розкомплектовані, відсутні запасні частини; коробки передач ЗІЛ-131 відсутні в зборі; коробки відбору потужності відсутні в зборі; відсутні карданні вали переднього, середнього та заднього мостів з болтами в зборі; гальмівні системи розкомплектовані; рульові колонки відсутні в зборі з гідропідсилювачем та сошкою рульового управління; рами автомобілів розкомплектовані; спецобладнання розкомплектоване.

Вказані акти складені за підписом повноважних представників обох сторін без зауважень та приміток. За висновком комісії ремонт або відновлення цих автомобілів є економічно недоцільним. Розмір завданої шкоди внаслідок розкомплектування вказаних автомобілів склав 65614,78грн (визначений за оптово-роздрібними цінами на подібні товари в мережі інтернет відповідно до вимог п.16 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою ВР від 23.06.1995 №243/95-ВР), про що позивачем складено довідки-розрахунки від 02.04.2019 №7/4/ЕГ та №8/4/ЕГ визначення залишкової вартості втраченого автомобільного майна в технічній роботі батальйону аеродромно-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, при визначені розміру збитків, заявлених до відшкодування, позивачем застосовано коефіцієнт технічного зносу в розмірі 0,25, тобто сума заявлена до відшкодування складає 1/4 від розміру фактичних втрат, беручи до уваги неможливість встановити час втрати такого майна.

Відповідач доказів того, що розмір збитків є іншим, ніж визначено позивачем у позовній заяві (у сумі 65614,78грн) до суду не подав. У судовому засіданні 17.07.2019, на стадії розгляду справи по суті, його повноважний представник позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, беручи до уваги пояснення сторін, дійшов висновку, що шляхом підписання приймально-здавальних актів від 17.10.2002 №014хр та від 26.11.2002 №015хр на приймання до капітального ремонту автомобілей АПА-80 заводський номер № НОМЕР_3 на шасі ЗІЛ-131 №896352 та АПА-80 заводський номер № НОМЕР_2 на шасі ЗІЛ-131 №904038, сторонами, у спрощений спосіб, укладено змішаний договір, що має елементи як договору підряду так і договору зберігання. Відтак, на спірні відносини сторін поширюють дію положення §1 глави 61 та §1 глави 66 ЦК України.

Частиною 1 статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2 вказаної статті).

За статтею 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 841 ЦК України на підрядника покладено обов`язок вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідати за втрату або пошкодження цього майна.

За приписами частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу, зокрема у разі якщо сторонами правочину є юридичні особи. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За частинами 1 та 2 статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статті 942 ЦК України на зберігача покладено обов`язок вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Виходячи зі змісту частини 1 та 2 статті 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Частиною 1 статті 950 ЦК України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності (частина 3 вказаної статті).

Відповідно до норм статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості (1); у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість (2).

При цьому, якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Як встановлено судом, сторонами при укладенні договору у спрощений спосіб не було погоджено ні строків виконання робіт по капітальному ремонту зазначених автомобілів, ні строків зберігання відповідачем переданого йому майна.

Відтак, у силу обов`язків покладених на відповідача, як підрядника та зберігача за договором, останній відповідає за схоронність даних автомобілів у продовж усього часу до пред`явлення позивачем вимоги про їх повернення та відповідно має прямий обов`язок в силу закону відшкодувати позивачу повну вартість такого майна, у разі його втрати.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Таким чином, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю заподіювача та збитками потерпілої сторони. Доведенню підлягають наступні обставини: протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому, позивач у кожному конкретному випадку повинен подати відповідний обґрунтований розрахунок заподіяних йому збитків.

Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Аналогічна за своїм змістом норма закріплена частинами 3 та 4 статті 225 ГК України.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу частини 1 статті 225 ГК України включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

У судовому засіданні 17.07.2019 відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Підтвердив, що не забезпечив схоронності переданого йому на відповідальне зберігання майна позивача. Проти заявленої до відшкодування суми у розмірі 25% від фактичної вартості втраченого майна (65614,78грн) визначеної позивачем на підставі діючих вільних цін на момент звернення до суду, не заперечував.

Беручи до уваги, що матеріалами справи підтверджується склад цивільного правопорушення, а саме наявність винної протиправної поведінки відповідача, що полягала в не забезпеченні останнім схоронності переданого на його відповідальне зберігання військового майна, належного позивачу на праві оперативного управління, наслідком якої стала фактична втрата частини такого майна, вартістю 65614,78грн, - суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з огляду на повне задоволення позову за рахунок відповідача позивачу мають бути відшкодовані судові витрати по сплаті судового збору, понесені останнім при подачі позову в розмірі 1921,00грн.

При цьому, судом відхилено усне клопотання відповідача про зменшення суми судових витрат по сплаті судового збору, що мають бути ним відшкодовані позивачу за результатами вирішення наявного спору, з огляду на відсутність правових підстав для його задоволення. Приписи частини 1 статті 130 ГПК України, за якою позивачу з Державного бюджету повертаються 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову, застосовуються судом, зокрема, за умови визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, в той час як у даній справі відповідач визнав заявлені вимоги на стадії саме судового розгляду справи.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 202, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) до Державного підприємства « 171 Чернігівський ремонтний завод» (вул. О. Кошового, 1, м. Чернігів, 14029, ) про стягнення 65614,78грн, - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства « 171 Чернігівський ремонтний завод» (вул. О. Кошового, 1, м. Чернігів, 14029, ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) 65614,78грн збитків та 1921,00 грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 14.08.2019.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко