ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2019 р. Справа№ 910/3760/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Коробенка Г.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ВУСО", м. Київ

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019

у справі №910/3760/19 (суддя Ягічева Н.І. )

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ВУСО", м. Київ

про відшкодування шкоди в розмірі 9 475,47 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного Акціонерного Товариства "Страхова Компанія "ВУСО" (далі - ПрАТ "Страхова Компанія "ВУСО", відповідач) про відшкодування шкоди в розмірі 9475,47грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з Договором добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" № 172а8к3 від 15.01.2018 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено 25 725,23грн. відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993 Цивільного кодексу України позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки "Hyundai Tucson", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач направив останньому заяву про відшкодування шкоди, яка була задоволена відповідачем частково в розмірі 15 249,76грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у даній справі позов задоволено повністю, стягнуто з ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" на користь ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" 9475,47грн. страхового відшкодування та 1921,00грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Hyundai Tucson", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, застрахована у відповідача згідно з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 9069359 та, що у відповідача наявний обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в повному обсязі (в межах ліміту його відповідальності (відповідача), виходячи із розміру фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у даній справі скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" до ПрАТ "Страхова Компанія "ВУСО" відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права. Зокрема, місцевим господарським судом не враховано, що розмір завданого збитку позивачем було визначено без врахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля "Toyota Rav 4" у відповідності до вимог п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів з огляду на те, що складові частини автомобіля "Toyota Rav 4" відновлювалися від попередніх ДТП, про що свідчить інформація в програмі "Audatex". Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції проігноровано та не взято до уваги надані відповідачем докази наявності підстав для застосування п.7.39 Методики при розрахунку вартості страхового відшкодування, що призвело до неповного та одностороннього з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/3760/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А. (доповідач у справі), суддів Коробенка Г.П. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Страхова Компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/3760/19, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2019, враховуючи перебування у відпустці судді Козир Т.П., яка не є головуючим суддею (доповідачем у справі), справу № 910/3760/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 08.08.2019, справу № 910/3760/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А. (доповідач у справі), суддів Коробенка Г.П. та Тарасенко К.В.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.01.2018 між ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та Приватним підприємством "Паляниця" (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" № 172а8к3 ( далі - Договір № 172а8к3 від 15.01.2018), відповідно до якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За змістом п. 9.2 та п. 25.2.2 Договору № 172а8к3 від 15.01.2018, страховим ризиком визнаються збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП).

Відповідно до п. 19 Договору № 172а8к3 від 15.01.2018 даний договір діє з 17.01.2018 по 16.01.2019.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва № 753/20148/18 від 29.10.2018 встановлено, що 05.10.2018 о 22 год. 45 хв. по вул. Дніпровська Набережна, 23 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода шляхом зіткнення застрахованого автомобіля під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу "Hyundai Tucson", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва № 753/20148/18 від 29.10.2018 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

05.10.2018 страхувальник звернувся до позивача з заявою №1.003.18.0017352 про виплату страхового відшкодування за Договором №172а8к3 від 15.01.2018.

Згідно Звіту про оцінку № 230/18 (з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу), який складений суб`єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем Вовком Сергієм Григоровичем, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді становить 29 654,64 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акта № АХА 2421049 від 25.10.2018, подія, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнана страховим випадком, здійснено розрахунок страхового відшкодування та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 25 725,23 грн., виплату здійснити на рахунок ТОВ "Автосаміт на Столичному" на підставі рахунку № НОМЕР_3 .

26.10.2018 позивачем на виконання умов Договору № 172а8к3 від 15.01.2018, приймаючи до уваги заяву страхувальника, було перераховано на рахунок ТОВ "Автосаміт на Столичному" страхове відшкодування у розмірі 25 725,23 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 509224 від 26.10.2018.

Як підтверджується матеріалами справи цивільно-правова відповідальність водія автомобіля "Hyundai Tucson", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ "Страхова Компанія "ВУСО" на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс) № АК 9069359, за яким страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно умов даного Полісу ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза - 1000,00 грн. Вказаний Поліс діяв станом на дату дорожньо-транспортної пригоди - 05.10.2018.

Виплативши страхове відшкодування у визначеному розмірі, за Договором № 172а8к3 від 15.01.2018, позивач набув права позову до відповідача як особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винної особи.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою вих. № СУ/006048/3 від 21.11.2018 про виплату суми боргу у розмірі 25 725, 23 грн.

26.12.2018 відповідач здійснив оплату страхового відшкодування в розмірі 15 249, 76 грн. за зазначеним страховим випадком згідно платіжного доручення №28754.

Оскільки відповідач не виконав зобов`язання з оплати відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу в повному обсязі, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення залишку страхового відшкодування в сумі 9 475,47грн. (з врахуванням франшизи 1000грн.).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України "Про страхування".

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування"). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст.7 Закону України "Про страхування". До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц).

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку із виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у ДТП особи та, оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Hyundai Tucson", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким спричинено зазначене ДТП, застрахована у відповідача згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/9069359, то останній має відшкодовувати шкоду завдану внаслідок ДТП.

За приписами п.2.1 ст.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Підпунктом 12.1 ст.12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Ст. 9 Закону України "Про страхування" встановлено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з цим, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють певні умови для визначення розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, а саме: відшкодовується оцінена шкода, розмір шкоди обмежується лімітом відповідальності, встановленим в полісі (п. 22.1 ст. 22 Закону); розмір шкоди обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону); розмір шкоди зменшується на суму франшизи, встановленої в полісі (ст. 9, 12 Закону). Крім того, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу (пункти 32.4., 32.7. ст. 32 Закону).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обсяг відповідальності відповідача, як страховика винної у вчиненні ДТП особи, виник за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та є обмеженим лімітом відповідальності, розміром франшизи, зазначеними в полісі (1000,00 грн), і розраховується з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників транспортного засобу, визначеного у відповідності до вимог чинного законодавства.

У даному спорі, між сторонами існують розбіжності щодо розміру відшкодування, оскільки позивач вважає, що відповідач, як страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності, має йому відшкодувати повну вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який дорівнює 0, а відповідач зазначає, що у нього існує лише обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, визначеного ним самостійно на рівні показника, що дорівнює 0,31.

При цьому на підтвердження необхідності застосування при визначенні вартості окремої складової частини транспортного засобу значення коефіцієнта фізичного зносу таким, що є більшим нуля, відповідач в апеляційній скарзі посилається на інформацію, що міститься в програмі "Audatex" по автомобілю "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , щодо попереднього відновлення ремонтом складових частин кузову вказаного транспортного засобу. Зокрема, вчинення ТОВ Тойота Центр Київ "Автосаміт на Столичному" 03.05.2018 розрахунку вартості та проведення відновлювального ремонту, в тому числі ремонту правого крила та фарбування А-стійки, які є деталями кузову застрахованого транспортного засобу. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи п.п. 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика) відповідач здійснив самостійно власний розрахунок вартості відновлювального ремонту за формулою, зазначеною у п.8.2 Методики. Відповідно до такого розрахунку відповідача вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля "Toyota Rav 4", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 15 249,76грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає наведені обставини безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Як убачається із змісту апеляційної скарги відповідач при здійсненні власного розрахунку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу використав формулу, зазначену у п.8.2 Методики, в той час як приписами цього пункту передбачено умови, за наявності яких вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ.

Матеріали справи свідчать про відсутність підстав застосовувати положення вказаного пункту Методики до спірних правовідносин, оскільки вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу, визначена в розмірі, який не є таким, що дорівнює ринковій вартості цього автомобіля. Дані обставини досліджені та встановлено відповідний висновок суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 у розділі 6 Звіту про оцінку №230/18 (з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу).

Формула, за якою визначена вартість матеріального збитку, у вказаному Звіті, передбачена п.8.3 Методики.

При цьому оцінювачем у розділі 3 Звіту про оцінку №230/18 (з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу) визначено коефіцієнт фізичного зносу деталей КТЗ на момент ДТП за формулою встановленою п.7.37 Методики, відповідно до якої значення Ез становить 0,00. У зазначеному Звіті відсутні будь-які вихідні дані для визначення такого розміру коефіцієнта фізичного зносу, як 0,31, чи посилання на факти, які стали б підставою для застосування такого показника фізичного зносу. Оцінювачем як спеціалістом у даній галузі в Звіті про оцінку №230/18 від 12.11.2018 пояснень стосовно необхідності застосування п.7.39 Методики не надано.

Відповідач посилаючись на коефіцієнт фізичного зносу, який складає 0,31, не надав суду першої інстанції відповідного експертного дослідження чи звіту про оцінку вартості матеріального збитку на підтвердження власних доводів, оскільки відповідно до п.1.3. Методики, її вимоги є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень та під час оцінки КТЗ і можуть застосовуватися відповідними експертами та всіма суб`єктами оціночної діяльності у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно - правових відносин. Відповідач такими повноваженнями не наділений.

Згідно вимог ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на встановлені обставини, за відсутності відповідних допустимих доказів на підтвердження заперечень відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи положення ст.29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", доходить висновку, що коефіцієнт фізичного зносу, який підлягає застосування при визначенні вартості матеріального збитку у даному спорі, дорівнює нулю, що підтверджується Звітом про оцінку № 230/18, складеного суб`єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем Вовком Сергієм Григоровичем, і доводами апеляційної скарги дану обставину відповідачем не спростовано.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не остаточна сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Що стосується вимог апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у викладенні у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, та неправомірно не враховано додаткові пояснення відповідача з належними та допустимими доказами, які, на думку скаржника, підтверджують правомірність і законність позиції ПрАТ "Страхова Компанія "ВУСО", колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Як правильно встановлено судом першої інстанції відзив на позовну заяву відповідачем подано поза межами строку, встановленого судом для його подання, поважності причин для його продовження у порядку, передбаченому ст.119 ГПК України, відповідачем не наведено, належних доказів не надано, внаслідок чого у задоволенні поданого відповідачем клопотання про поновлення процесуального строку відмовлено, відзив на позовну заяву у відповідності до приписів ст.118 ГПК України залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не могли бути враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі. Дослідженню та оцінці підлягали докази, які були подані позивачем.

Необґрунтованим є посилання відповідача на норму ч.5 ст.161 ГПК України при твердженні про наявність у нього права подати додаткові пояснення у справі, оскільки не враховано, що такі пояснення подаються лише за наявності дозволу суду і тільки з окремого питання, яке виникло при розгляді справи. Додаткове пояснення не є тотожним поданню додаткових (нових) доказів, про які йшла мова у спірному додатковому поясненні відповідача №3154 від 20.05.2019 і метою якого було подання саме таких доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву на позов.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.80 ГПК України).

З огляду на положення п. 6 ч. 3 ст. 165 ГПК України таке повідомлення має міститися у відзиві на позов.

Як свідчать матеріали справи відповідачу про підстави, які на його думку, впливали на зменшення розміру страхового відшкодування, було відомо заздалегідь до відкриття провадження у даній справі, оскільки 26.12.2018 ним частково задоволено заяву позивача про виплату страхового відшкодування у зв`язку з тим, що складові частини автомобіля "Toyota Rav 4" відновлювалися від попередніх ДТП, про що свідчила інформація в програмі "Audatex".

Отже, відповідач мав реальну можливість своєчасно отримати від ТОВ Тойота Центр Київ "Автосаміт на Столичному" відповідні докази та надати їх до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву або у відзиві на позов зазначити документи і докази, які не можуть бути подані і з яких причин, та подати заяву про встановлення додаткового строку для подання таких доказів.

У відповідності до ч.8 ст.80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подала обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За встановлених колегією суддів апеляційного господарського суду обставин у суду першої інстанції були обґрунтовані підстави не приймати до розгляду докази, що подавалися відповідачем із додатковими поясненнями за №3154 в день складання повного тексту оскаржуваного рішення у даній справі. У даному випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вбачається.

Із зазначених підстав у відповідності до вимог ч.3 ст.269 ГПК України неприйнятними і для апеляційного суду є докази, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно залежали від відповідача, і на які він посилається в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/3760/19 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції під час її вирішення, підтверджують висновки, викладені в оскаржуваному рішенні про наявність правових підстав для задоволення позову ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 9 475,47 грн. При цьому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, а також докази, які були достатніми для прийняття законного рішення, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та правомірно задовольнив заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" у справі №910/3760/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/3760/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3760/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді К.В. Тарасенко

Г.П. Коробенко