ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2019 року м. Дніпро Справа № 904/841/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І. Л., Орєшкіної Е.В.,

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р.

( суддя Воронько В.Д., м. Дніпро, повний текст рішення складено 02.07.2018 р.)

у справі № 904/841/18

за позовом Дніпровської міської ради,

м. Дніпро

до фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича,

м. Підгородне, Дніпровський район, Дніпропетровська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача -

Департамент економіки, фінансів та міського бюджету

Дніпровської міської ради,

м. Дніпро

про визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича, про визнання укладеним договору між сторонами про пайову участь на розвиток інфраструктури м. Дніпра.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської область від 21.06.2018 р. у справі № 904/841/18 позов задовольнити повністю - визнано укладеним між Дніпровською міською радою в особі Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради та фізичною особою Чочієвим Андрієм Омаровичем договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра на умовах, передбачених Порядком залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвиту інфраструктури міста Дніпропетровська, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.07.2011 р. № 5/14, в зазначеній редакції.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. у справі № 904/841/18 в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі № 904/841/18.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції було ухвалено незаконне рішення, в зміст якого було покладено суперечливі висновки про можливість ухвалення рішення про визнання договору укладеним господарським судом щодо фізичної особи ( що тягне за собою господарську діяльність без належної реєстрації ) та необґрунтовану відмову в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, що є підставою для скасування такого рішення в повному обсязі.

При цьому Скаржник зазначає, що судом першої інстанції помилково було враховано висновки Верховного суду України, зроблені у справах з іншим видом правовідносин, в частині відмов в задоволенні заяви Відповідача про закриття провадження у справі, чим було порушено діючі процесуальні норми - ст. 20 ГПК України та ухвалено незаконне рішення.

Водночас, на думку Скаржника, судом першої інстанції було порушено імперативні норми господарського процесуального кодексу України щодо порядку відкриття провадження у справі та перевірки позовної заяви на відповідність ст. ст. 162, 164, 172 ГПК України та порушено основні принципи правової держави, які передбачені нормами Конституції України.

Скаржник наголошує на тому, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних відносин з огляду на те, що Позивач не знав і нібито не міг знати про порушення своїх прав, зроблено без дослідження усіх доказів у справі та з невірним застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до суду Дніпровська міська рада просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. у справі № 904/841/18 без змін.

В обгрунтування своїх заперечень, стосовно доводів викладених у апеляційній скарзі, Позивач зазначає та тому, що посилання Відповідача на можливість застосування строку позовної давності є безпідставним та не підлягають задоволенню, оскільки, на момент введення Відповідачем об'єкта будівництва в експлуатацію - 26.03.2013 р., Дніпровська міська рада була позбавлена функцій реального контролю за здійсненням будівництва та введенням об'єктів в експлуатацію. Перебіг позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач не повідомив Позивача про прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію та не надав доказів на підтвердження обізнаності Дніпровської міської ради про момент прийняття в експлуатацію об'єкта згідно з декларацією від 26.03.2013 р. Таким чином, на думку Позивача, строк позовної давності для звернення Дніпровської міської ради до суду у справі № 904/841/18 не пропущений.

Позивач також вказує на те, що Відповідачем, який згідно декларації про готовність об'єкта в експлуатацію є замовником не виконано обов'язок взяти пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста визначений ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Оскільки пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні Замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури ( ч. 3 ст. 40 Закону ), Позивач був змушений позиватись до суду. Невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

З пояснень, що надійшли до суду від Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської вбачається, що останній просить суд апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. без змін, оскільки орган місцевого самоврядування був поза межами процедури прийняття об'єкта в експлуатацію та був позбавлений можливості контролювати момент введення об'єкта в експлуатацію; перебіг позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме, з позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради від 19.06.2015 р.; Чочієвим А.О. порушено норми ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури м. Дніпропетровська, затвердженого рішенням міської ради від 29.07.2011 р. № 5/14, а саме, об'єкт було введено в експлуатацію без укладеного договору, чим призвело до недоотримання міським бюджетом коштів.

Автоматизованою системою документообігу визначено для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. ( доповідач ), судді: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 05.09.2018 р.

У зв'язку із перебуванням у відпустці суддів Широбокової Л.П. та Орєшкіної Е.В. відбулась автоматична зміна складу колегії суддів. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2018 р. визначено для розгляду справи № 904/889/18 колегію суддів у складі: головуючий суддя Подобєд І.М. ( доповідач ), судді: Кощеєв І.М., Антонік С.Г.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 р. справу № 904/841/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Подобєда І.М. (доповідач), суддів: Кощеєва І.М., Антоніка С.Г.

В судовому засіданні 05.09.2018 р. по справі оголошено переву до 24.09.2018 р.

В судовому засіданні 24.09.2018 р. по справі оголошено переву до 22.10.2018 р.

Указом Президента України від 29.12.2017 р. № 454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Дніпропетровський апеляційний господарський суд та Донецький апеляційний господарський суд; утворено Центральний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, з місцезнаходженням у місті Дніпрі.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 ГПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд з 03.10.2018 р. припинив здійснення правосуддя у зв'язку із публікацією в газеті "Голос України" повідомлення про початок роботи Центрального апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 31 ГПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.10.2018 р., колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В., прийнято до свого провадження справу № 904/841/18 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.11.2018 р.

По розгляду апеляційної скарги оголошувалися перерви: в судовому засіданні з 15.11.2018 р. до 06.12.2018 р., з 06.12.2018 р. до 11.12.2018 р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.12.2018 р. було зупинено апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. у справі № 904/841/18 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 р. у справі 904/1083/18 та прийняття судом відповідного судового рішення.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2019 р. поновлено апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2018 р. у справі № 904/841/18. Розгляд справи призначено на 15.08.2019 р.

У судовому засіданні 15.08.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає часковому задоволенню, а рішення господарського суду скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2010 р. у справі № 13/349-10 за позовом фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича до Дніпропетровської міської ради, визнано за Фізичною особою підприємцем Чочієвим Андрієм Омаровичем право власності, без додаткового введення в експлуатацію, на громадський будинок Готелю ( м. Дніпропетровськ, вул. Далекосхідна, 89 ) Літ. А-4 загальною площею - 818,8 кв.м., який складається з: - приміщень цокольного поверху: 401 36,6 м.кв., 402 28,8 м.кв., 403 39,1 м.кв., 404 30,9 м.кв., 405 28,7 м.кв., ІV-1-9 102,3 м.кв.,- приміщень першого поверху: 101-103 49,30 м.кв., 1 44,5 м.кв., 2 25,5 м.кв., І-1 І-4 60,8 м.кв., І веранди 47,6 м.кв., - приміщень другого поверху: 3 55,7 м.кв., 4 25,8 м.кв., 5 31,5 м.кв., 6 38,0 м.кв., 7 37,6 м.кв., ІІ-1 ІІ-4 23,8 м.кв., - приміщення мансардного поверху: 301 112,3 м.кв., - навіс - Д, - ганки - а, а1, - № 1-2, І, ІІ споруди (огорожа, вимощення).

Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2013 р. Відповідачем зареєстровано об'єкт "Будівля готелю після реконструкції житлового будинку по вул. Далекосхідна, буд. 89 у м. Дніпропетровську" ( а. с. 38 - 43 т. 1 ).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Процедура виконання будівельних робіт визначена Порядком виконання будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт" від 13.04.2011 №466. Процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначена Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" від 13.04.2011 №461.

Відповідно до ст. 34 вищевказаного Закону, а також Порядку №466 будівельні роботи можуть виконуватись замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт щодо об'єктів I - III категорії складності.

Ч. 5 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видача сертифікатів.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами.

Величина пайової участі визначається у гривнях, виходячи із розміру пайової участі, визначеного за нормативами одиниці створеної потужності, і не може перевищувати граничного розміру пайової участі, визначеного у відсотковому значенні від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції), зміни функціонального призначення тощо об'єктів (розділ 2 Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська, який є додатком до рішення міської ради від 29.07.2011 року №5/14).

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд; 4 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків; 5 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва для нового виробництва, наукових, науково-виробничих об'єктів, в т.ч. адміністративно-офісних, складських та інших приміщень, що входять до складу проекту; 5 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва для телекомунікаційних мереж, об'єктів та мереж інженерної інфраструктури ( додаток № 3 до Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі ( внесків ) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська).

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема, житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п'ятою ст. 30 цього Закону ( ч. 7 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" ).

Відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Кабінетом Міністрів України 13.04.2011 р. прийнято постанови № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та № 466 "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", якими спрощено дозвільні процедури у будівництві, зокрема скорочено перелік документів, необхідних для отримання дозволу на виконання будівельних робіт, терміни видачі такого дозволу та запроваджено декларативний принцип щодо виконання будівельних робіт і прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Крім цього, відповідно до абзацу сьомого частини дев'ятої статті 40 цього Закону кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Підпунктом 3 пункту 1 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що абзац сьомий статті 40 Закону набирає чинності з 1 січня 2013 року.

Разом з тим, процедура прийняття об'єктів в експлуатацію носить суто технічний характер і полягає в тому, що саме об'єкт будівництва, його стійкість, міцність, надійність є предметом при перевірці його готовності до експлуатації, а тому перевірка сплати пайової участі суперечить ідеології самої процедури прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Крім того, Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 08.04.2011 №439, не передбачено повноваження щодо здійснення контролю за перерахуванням замовником коштів до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури.

Згідно із ч. 2 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної а соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На виконання норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Дніпропетровською міською радою від 29.07.2011 року прийнято рішення № 5/14, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська (далі - Порядок №5/14 від 29.07.2011).

Порядок № 5/14 від 29.07.2011 яр. вляється регуляторним актом, оскільки ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" визначено, що регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, а також прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Договір про пайову участь є необхідним, оскільки визначає величину пайової участі, права та обов'язки сторін та інші істотні умови, але не є визначальним для виникнення обов'язку по сплаті пайового внеску, оскільки такий обов'язок встановлено на законодавчому рівні.

Декларацією від 26.03.2013 № ДП 01 об'єкт "Будівля готелю після реконструкції житлового будинку по вул. Далекосхідна, буд. 89 у м. Дніпропетровську", замовником якого є фізична особа Чочієв Андрій Омарович, введено в експлуатацію.

Однак, визначений Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядком № 5/14 від 29.07.2011 р. обов'язок щодо укладення договору та сплати пайового внеску замовником не виконано.

Ч. ч. 5, 6 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що величина пайової участі визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Відповідно до Порядку №5/14 від 29.07.2011 загальна кошторисна вартість для розрахунку величини пайової участі повинна бути визначена згідно з державними будівельними нормами та правилами та не враховує витрат на придбання земельної ділянки та звільнення її від споруд. Пунктом 2.5. наведеного Порядку передбачено, що норма щодо граничного розміру пайової участі застосовується за умови надання замовником (забудовником) належним чином оформленої копії звіту експертної організації, визначеної у встановленому порядку, який містить інформацію про дотримання вимог кошторисної частини проекту. У разі, якщо загальна кошторисна вартість не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, вона (величина пайової участі) визначається на основі нормативів одиниці створеної потужності відповідно до п. 2.1.-2.4. цього Порядку.

Згідно із відомостями п. 15 Декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 26.03.2013 р. № ДП 01 кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 0,00 тис.грн, у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи 0,00 тис.грн, витрати на машини, обладнання та інвентар 0,00 тис.грн. Таким чином, згідно з відомостями декларації, кошторисна вартість об'єкта у декларації від 26.03.2013 р. № ДП 01 не була зазначена. Разом з цим, відповідно до п. 4 Декларації від 26.03.2013 р. № ДП 01 щодо відомостей про генерального підрядника або підрядника робіт зазначено, що роботи виконувались господарським способом, тобто без залучення підрядної організації. Щодо проектної документації на об'єкт замовник будівництва надав позитивний технічний висновок ПВКФ "Промсервіс" від 06.10.2010 р. ( п. 9 Декларації від 26.03.2013 № ДП 01 ). Замість дозвільної документації на об'єкт будівництва замовник будівництва надав рішення Господарського суду Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно у справі № 13/349-10, яке набрало законної сили 24.01.2011 р. ( п. 10 Декларації від 26.03.2013 № ДП 01 ).

Правила визначення вартості будівництва передбачені ДБН Д.1.1-1-2000, затвердженими наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.08.2000 №174 (втратили чинність з 01.01.2014) та ДБН Б Д.1.1-1:2013, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 №293 (набрали чинності з 01.01.2014).

Відповідно до п. 2.1.1. ДБН Д.1.1-1-2000 "Правила визначення вартості будівництва", які були чинними на момент затвердження декларації від 26.03.2013 № ДП 01, об'єктом будівництва є кожна відокремлена будівля (виробничий корпус або цех, склад, житловий будинок тощо) або споруда (міст, тунель, платформа тощо) з усіма улаштуваннями (галереями, естакадами тощо), устаткуванням, меблями, інвентарем, підсобними та допоміжними пристроями, що належать до неї, а також, за необхідності, з інженерними мережами, які прилягають до неї. На будівництво об'єкта має бути складений окремий проект і кошторис або кошторисний розрахунок (об'єктний кошторис або об'єктний кошторисний розрахунок). Кошторисна вартість будівельно-монтажних робіт визначається спеціальним розрахунком (калькуляцією) локальним кошторисом, який є первісним кошторисним документом, що складається у поточному рівні цін за формою №4 і призначений для визначення кошторисної вартості окремих видів будівельно - монтажних робіт.

П. 2.7 Порядку № 5/14 від 29.07.2011 передбачено, що у випадку, якщо замовником (забудовником) не надані документи про затвердження у встановленому порядку кошторисної вартості об'єкта, визначеної згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами, остаточний розрахунок величини пайової участі проводиться відповідно до п. 2.1-2.4 цього Порядку за фактичними показниками створених потужностей без застосуванням норм щодо граничного розміру пайової участі.

Третьою особою за дорученням Позивача здійснено розрахунок заборгованості замовника за формулою, наведеною у п. 2.2 Порядку № 5/14 від 29.07.2011 р., на підставі наявних в декларації показників загальної площі об'єкта. Відповідно до розрахунку розмір пайової участі відповідача на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра становить 211 803,09 грн.

Відповідач документів для визначення розміру пайового внеску, передбачених Порядком № 5/14 від 29.07.2011, та контррозрахунку розміру пайової участі суду першої інстанції не надав, розрахованої Позивачем та Третьою особою суми внеску не заперечив.

Відповідно до ч. 1 ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що запропонована Позивачем редакція договору містить всі істотні умови та відповідає нормам чинного законодавства.

Неукладення договору свідчить про недотримання Відповідачем вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів відповідної територіальної громади.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 р. у справі № 922/6409/15 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2018 р. у справі № 904/8637/17.

Відповідно до частини третьої ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Ч. ч. 2, 3, 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Таким чином, спонукання до укладання договору в судовому порядку можливе тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов'язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов'язкового для виконання акта планування (у тому числі державного замовлення) який видано компетентним органом.

Таким чином, враховуючи обов'язковість для Відповідача як забудовника укладення відповідного договору пайової участі, який є підставою для сплати пайового внеску, та безпідставне його ухилення від виконання вимог ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені норми Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є імперативними та визначають обов'язок замовника будівництва ( Відповідача ) укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту, при цьому факт здачі об'єкта в експлуатацію не звільняє Відповідача від обов'язку укласти відповідний договір.

Разом з цим, Відповідачем було подане суду першої інстанції клопотання в якому він просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, мотивуючи це тим, що ще у 2010 році Позивач був обізнаний про порушення його прав Відповідачем під час розгляду в суді першої інстанції справи № 13/349-10. Так рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2010 р. у справі № 13/349-10 було визнано за ФОП Чочієвим А.О. право власності, без додаткового введення в експлуатацію, на громадський будинок Готелю ( м. Дніпропетровськ, вул. Далекосхідна, 89 ). Рішення господарського суду чинне, судами наступних інстанцій не переглядалось. Відповідачем в даній справі виступала Дніпропетровська міська рада, представник якої був присутній під час ухвалення рішення по справі.

Відповідач зазначає, що з позовною заявою Дніпровська міська рада звернулась до господарського суду - 01.03.2018 р., тобто через вісім років після ухвалення рішення та п'ять років після введення в експлуатацію в порядку, передбаченому законом.

В свою чергу, Позивач заперечував проти застосування строку позовної давності, зазначивши, що він довідався про порушення свого права під час позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради від 19.06.2015 р. інспекторами Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, які виявили ухилення Відповідача від сплати пайової участі. В результаті позапланової ревізії міська рада дізналась про наявність декларації про прийнятті об'єкта в експлуатацію від 26.03.2013 р. № ДП 01 об'єкт "Будівля готелю після реконструкції житлового будинку по вул. Далекосхідна, буд. 89 у м. Дніпропетровську".

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 вказаного Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила."

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 наведеного Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-2469цс16.

Як зазначено вище: укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є обов'язковим в силу імперативних приписів Закону, саме Відповідач повинен був звернутися до міської ради з заявою про укладання договору.

Виходячи з викладеного колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.12.2010 р. у справі № 13/349-10, яким було визнано за ФОП Чочієвим А.О. право власності, без додаткового введення в експлуатацію, на громадський будинок Готелю ( м. Дніпропетровськ, вул. Далекосхідна, 89 ) і в якому Відповідачем виступала Дніпропетровська міська рада, представник якої був присутній під час ухвалення рішення по справі - вказує на момент, коли Позивач міг довідатись ( у розумінні ст. 261 ЦК України ) про його порушене право у спірних правовідносинах.

Зокрема, наведене свідчить про те, що Позивачу у грудні 2010 року вже було відомо про реконструкцію будинку Готелю ( м. Дніпропетровськ, вул. Далекосхідна, 89 ) проте, Дніпровською міською радою подано позов 01.03.2018 р., тобто через вісім років після ухвалення рішення суду.

А тому суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції що про порушення своїх прав Дніпровська міська рада дізналася після проведення позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради та задоволення позову за відсутністю підстав для застосування позовної давності до спірних відносин, оскільки як встановлено колегією суддів - право Позивача дійсно порушено, але позовна давність сплила і про це було зроблено заяву іншою стороною у справі, що є підставою для відмови в позові, але у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених Позивачем поважних причин її пропущення.

Щодо доводів Скаржника про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки Відповідач втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності, що відповідно до приписів ст. ст. 20, 231 ГПК України унеможливлює подальший розгляд справи Господарським судом Дніпропетровської області, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення Позивача з позовом до господарського суду Відповідач - Чочієв А. О. мав статус суб`єкта підприємницької діяльності та втратив цей статус лише 30.05.2018 р., коли було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тобто після відкриття провадження у справі.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, Позивач просив визнати укладеним між ним та ФОП Чочієвим А. О. договір про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра, який не був укладений сторонами спору станом на момент прийняття в експлуатацію об`єкта забудови.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо укладення господарського договору, яким опосередковано зобов`язальні правовідносини Відповідача як Замовника реконструкції будівля готелю зі здійснення оплати величини пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту.

Відповідно до ст. 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 202-208 ГК України, ч. 8 ст. 4 Закону України від 15.05.2003 р. № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Міська рада в позовній заяві зазначала, що обов`язок з укладення спірного договору виник у фізичної особи - підприємця Чочієва А. О. як замовника реконструкції будівля готелю в силу Закону № 3038-VI. При цьому на час звернення з позовом до суду Чочієв А. О. мав статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 р., господарський суд припиняє провадження у справі, якщо припинено діяльність суб`єкта господарювання, який був однією зі сторін у справі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 р., господарський суд закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Як уже зазначалося, уразі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а залишається за нею як за фізичною особою.

Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15.12.2017 р. не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 р., спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства.

З 15.12.2017 р. господарський суд згідно з п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, з 15.12.2017 р. господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на час розгляду позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Отже, місцевий господарський суд вирішуючи спір по суті, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з обов`язку замовника реконструкції будівлі готелю, який на час реконструкції і до моменту розгляду справи в суді мав статус фізичної особи - підприємця, укласти обов`язковий до укладення договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, і цей обов`язок у Відповідача із втратою ним статусу фізичної особи - підприємця не припинився.

Зважаючи на характер правовідносин у цій справі, які безпосередньо пов`язані зі створенням фізичною особою - підприємцем об`єкта цивільних прав - будівлі готелю, використовувати який можна лише при здійсненні господарської діяльності, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства ( наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 р. у справі № 904/1083/18 ( провадження № 12-249гс18 ).

Відтак колегія суддів відхиляє викладені Скаржником в апеляційній скарзі доводи про наявність підстав для закриття провадження у справі № 904/841/18.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, певні доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного рішення знайшли свого підтвердження.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог, з підстав зазначених в постанові апеляційного суду.

Приймаючи до уваги те, що колегією суддів прийнято рішення про часткове задоволення апеляційної скарги, то у відповідності до положень ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від від 21.06.2018р. у справі № 904/841/18 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь фізичної особи-підприємця Чочієва Андрія Омаровича суму судового збору за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в розмірі 2 643 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16.08.2019 р.

Головуючий суддя І. М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя Е. В. Орєшкіна