ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2019 м.Дніпро Справа № 904/1211/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Кощеєва І.М., Широбокової Л.П.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: представник не з`явився, ,

від відповідача: Антоневський Ю.Ф., ордер ОД №013544 від 12.08.2019, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19 (суддя Соловйова А.Є., повний текст рішення складено 31.05.2019)

за позовом: Акціонерного товариства "Дніпроазот", м.Кам`янське, Дніпропетровська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаш", м.Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання частково недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Акціонерне товариство "Дніпроазот" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним з моменту укладення третього та четвертого речення пункту 7.3. договору №642/18-01 від 02.04.2018, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19 (суддя Соловйова А.Є.) в задоволенні позову відмовлено; з Акціонерного товариства "Дніпроазот" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаш" стягнуто 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Договір №642/18-01 від 02.04.2018 підписаний позивачем та скріплений його печаткою, що свідчить про погодження Акціонерним товариством "Дніпроазот" умов договору та наслідків його невиконання. Ризик сплати штрафних санкцій при невиконанні взятих на себе зобов`язань за договором несе сам суб`єкт господарювання та, відповідно, нерентабельність та неприбутковість діяльності особи стосується виключно діяльності такої особи.

Також місцевий господарський суд дійшов до висновку про обґрунтованість понесення відповідачем витрат на професійну допомогу у сумі 10 000,00 грн. та наявності підстав для стягнення цих витрат з позивача.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство "Дніпроазот" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги про визнання недійсним з моменту укладення третього та четвертого речення пункту 7.3. договору №642/18-01 від 02.04.2018, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш".

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку про відповідність оскаржуваного пункту договору умовам чинного законодавства та, відповідно, відсутністю підстав для задоволення позову. Апелянт зазначає, що базою нарахування суми пені та штрафу, яка передбачена умовами договору, є вартість договору, в той час як за приписами статті 549 Цивільного кодексу України та статті 231 господарського кодексу України, базою нарахування пені та штрафу має бути вартість невиконаного у строк зобов`язання. Окрім того, штраф не застосовується до грошових зобов`язань відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України. Також апелянт вважає, що визначення пені у розмірі 0,2% суперечить приписам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання", яким передбачений граничний розмір пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Апелянт вважає, що спірний пункт договору передбачає подвійну відповідальність за одне і те ж порушення, тому суперечить частині 1 статті 61 Конституції України, що є підставою для визнання його недійсним, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у постанові від 13.02.2019 у справі №216/2813/15-ц.

Апелянт не погоджується із висновком місцевого господарського суду про покладення витрат на правову допомогу, які поніс відповідач, на позивача. Зазначає, що у відзиві на позов заявлено про попередній розрахунок витрат, які поніс позивач, в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаш" є відповідачем у справі, тобто відповідачем не було заявлено в установленому порядку попередній розрахунок судових витрат, понесених саме відповідачем.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2019 (колегією суддів у складі: головуючий суддя Орєшкіна Е.В. (доповідач), судді Широбокова Л.П., Подобєд І.М.) відкрито апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Дніпроазот" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19, розгляд скарги призначений у судове засідання на 12.08.2019

03.07.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаш" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Вважає правильним висновок місцевого господарського суду про відповідність оспорюваного пункту договору чинному законодавству та відсутністю підстав для задоволення позову. Також відповідач вважає обґрунтованими та підтвердженими належними доказами понесення витрат на оплату послуг адвоката.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Подобєда І.М. відбулась автоматична зміна складу колегії суддів. Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019 визначено для розгляду справи №904/1211/19 колегію суддів у складі: головуючий суддя Орєшкіна Е.В. (доповідач), судді: Широбокова Л.П., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.08.2019 справу №904/1211/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Орєшкіна Е.В. (доповідач), судді Кощеєв І.М., Широбокова Л.П.

Заслухавши суддю-доповідача та присутнього в судовому засіданні представника відповідача, дослідивши матеріали справи, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 02.04.2018 між Публічним акціонерним товариством "Дніпроазот", яке змінило назву на Акціонерне товариство "Дніпроазот" (замовник), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш" (підрядник) укладений договір №642/18-01, відповідно до пункту 1.1 якого підрядник зобов`язується власними силами, матеріалами та механізмами, з використанням даних конфігурації автоматизованих систем управління замовника, виконати роботи з технічного обслуговування автоматизованих систем управління парових турбін на базі обладнання компанії Woodward Inc. (5009-FT, Peak-150), що входять до складу виробничих потужностей, пов`язаних з виробництвом аміаку, які знаходяться за адресою: м. Кам`янське, вул. С. АДРЕСА_1 . Горобця, 1, згідно Технічним умовам замовника (додаток № 1 до договору) (роботи), а замовник зобов`язується прийняти виконані підрядником роботи та оплатити їх вартість. Умовне позначення відповідної назви одиниці вимірювання робіт грн., код згідно КСПОВО - 2454.

Загальна сума договору складає 246 900,00 грн. з ПДВ (20%), є твердою та зміні без узгодження з другою стороною не підлягає (пункт 2.1 договору).

Згідно з пунктом 2.5 договору оплата за виконані роботи здійснюється замовником протягом 15 календарних днів з моменту підписання обома сторонами акта здавання-приймання виконаних робіт, але не раніше отримання замовником від підрядника рахунку на оплату таких робіт та всіх документів, які підлягають переданню замовнику в обов`язковому порядку відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. У випадку неотримання замовником всіх необхідних документів від підрядника за цим договором, строк оплати робіт продовжується на час прострочення надання відповідних документів.

Згідно пункту 7.3 договору за порушення строку виконання робіт підрядник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,2% загальної суми договору за кожний день прострочення виконання зобов`язань. За порушення строку виконання робіт більше ніж на 30 календарних днів підрядник додатково до пені, та не виключаючи її, сплачує замовнику штраф у розмірі 10% загальної суми договору. За порушення строку оплати за виконані роботи замовник сплачує підряднику пеню в розмірі 0,2% загальної суми договору за кожний день прострочення зобов`язань (третє речення). За порушення строку оплати більше ніж на 30 календарних днів замовник додатково до пені, та не виключаючи її, сплачує підряднику штраф у розмірі 10% загальної суми договору (четверте речення).

Акціонерне товариство "Дніпроазот" вважає, що третє і четверте речення пункту 7.3 договору №642/18-01 від 02.04.2018 не відповідають приписами статті 61 Конституції України, частини 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", у зв`язку з чим просить суд визнати їх недійсним.

Предметом спору є визнання недійсними третього і четвертого речення пункту 7.3 договору №642/18-01 від 02.04.2018 (за порушення строку оплати за виконані роботи замовник сплачує підряднику пеню в розмірі 0,2% загальної суми договору за кожний день прострочення зобов`язань (третє речення); за порушення строку оплати більше ніж на 30 календарних днів замовник додатково до пені, та не виключаючи її, сплачує підряднику штраф у розмірі 10% загальної суми договору (четверте речення)).

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частині 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, та настання відповідних наслідків.

Разом із тим, згідно зі статтею 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Під час розгляду даної справи не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність частини правочину, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання третього і четвертого речення пункту 7.3 договору №642/18-01 від 02.04.2018 недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання вказаного пункту договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частини 1 статті 216 та частини 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частини 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтею 231 Господарського кодексу України та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

В пункті 7.3 договору (третє та четверте речення) сторонами погоджена відповідальність замовника за порушення строків оплати виконаних робіт: пеню в розмірі 0,2% загальної суми договору за кожний день прострочення зобов`язань (третє речення) та, у разі прострочення більше ніж на 30 календарних днів, додатково - штраф у розмірі 10% загальної суми договору (четверте речення).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування пені та штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 09.07.2018 у справі №903/647/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Отже, місцевим господарським судом вірно спростовано доводи позивача про неправомірність одночасного стягнення штрафу та пені за неналежне виконання зобов`язання стороною, оскільки, пеня та штраф є самостійними видами юридичної відповідальності, а в даному випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про те, що визначення базою для нарахування штрафу та пені вартості договору, а не вартості невиконаних у строк зобов`язань, суперечить чинному законодавству, оскільки за приписами частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій може бути встановлено договором, в тому числі й у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Також відхиляються доводи апелянта про те, що штраф не застосовується до грошових зобов`язань відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами укладений господарський договорів та виникли господарські відносини, а Господарський кодекс України не містить обмежень щодо застосування цивільно-правової (господарсько-правової) відповідальності за порушення умов договору щодо невиконання грошового зобов`язання у вигляді сплати штрафу.

Відхиляються апеляційним господарським судом і доводи апелянта про те, що визначення пені у розмірі 0,2% суперечить приписам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання" щодо граничного розміру пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, оскільки: по-перше, вказаний закон не містить обмеження щодо встановлення сторонами розміру пені; по-друге, облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком (пункт 7 Положення про основи процентної політики Національного банку України), тобто не є сталою величиною, а змінюється, в тому числі й шляхом збільшення.

Також є безпідставними та відхиляються посилання апелянта на правову позицію, викладену, зокрема у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №216/2813/15-ц, оскільки до цих висновків Верховний Суд дійшов за результатом розгляду цивільного спору щодо боржника фізичної особи за кредитними договорами, що не є подібними правовідносинами до правовідносин у даній справі щодо стягнення пені та штрафу за порушення господарського зобов`язання за договором №642/18-01 від 02.04.2018, яке регулюється Господарським кодексом України.

Отже, враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачені або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Матеріалами справи підтверджується, що 26.04.2019 між адвокатом Антонєвським Юрієм Францовичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш" (клієнт) укладений договір № 11 про надання правової допомоги (у господарському провадженні), відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу ТОВ "Реммаш" у справі №904/1211/18 за позовом АТ "Дніпроазот" про визнання недійсним з моменту укладення третього та четвертого речення пункту 7.3 договору №642/18-01 від 02.04.2018 у Господарському суді Дніпропетровської області, апеляційної та касаційної інстанцій, а ТОВ "Реммаш" зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги. За надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі десяти тисяч гривень у термін до 14.03.2019. Клієнт, погоджуючись з оплатою інших витрат, платних послуг адвоката (проведення досліджень тощо), компенсує їх адвокатові (пункт 5 договору).

В матеріалах справи містяться акт прийому-передачі виконаних робіт від 13.05.2019, який підтверджує обсяг наданих адвокатом послуг загальною вартістю 10 000,00 грн., а саме:

- аналіз спірної ситуації, ознайомлення з наданими клієнтом документами, розробка та узгодження з клієнтом тактики та стратегії ведення справ - 2 години (1 000,00 грн. за годину);

- складання позовної заяви по справі - 5 годин (1 000 грн. за годину);

- участь в судових засіданнях як представника юридичної особи - 2 години (1 500,00 грн. за годину).

В акті прийому-передачі виконаних робіт від 13.05.2019 сторони підтвердили, що зобов`язання за договором про надання правової допомоги виконані повністю, претензій та зауважень щодо надання юридичних послуг немає.

Факт оплати наданих адвокатом послуг в загальній сумі 10 000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 13 травня 2019 року.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку про покладення на позивача понесених відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Апелянт не погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, посилаючись на те, що у відзиві на позов відповідач зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у сумі 10 000,00 грн., в той час як Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаш" є відповідачем у справі.

Також апелянт звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що в акті прийому-передачі виконаних робіт від 13.05.2019 включені послуги зі складання позовної заяви у сумі 5 000,00 грн. (5 год. х 1 000,00 грн.) та участь у судових засіданнях як представника юридичної особи у розмірі 3 000,00 грн. (2 год. х 1 500,00 грн.).

Враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Реммаш" є відповідачем у справі, апелянт вважає безпідставним стягнення суми за правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. за складання позовної заяви.

Також апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не приймав участі як представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаш" у цій справі, тому безпідставною є стягнута сума у розмірі 3 000,00 грн. за участь у судових засіданнях як представника юридичної особи.

Між тим, апеляційний господарський суд не погоджується із такими доводами апелянта.

Частинами 4, 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш" підтверджено понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. згідно видаткового касового ордеру від 13.05.2019 на підставі договору на юридичні послуги адвоката №11 від 26.04.2019.

Відповідно до протоколів судових засідань від 14.05.2019 та 21.05.2019 ОСОБА_1 приймав участь у справі №904/1211/19 як представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Реммаш".

Щодо включення Товариством з обмеженою відповідальністю "Реммаш" (відповідачем) до акту виконаних робіт 5 000,00 грн. за складання позовної заяви, апеляційний господарський суд вважає, що це є опискою, фактично було складено відзив на позов, що міститься в матеріалах справи (а.с.69-74).

Виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на оплату послуг адвоката у сумі 10 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроазот" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2019 у справі №904/1211/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Дніпроазот".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Л.П. Широбокова

(Повний текст постанови складено 13.08.2019).