РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.07.2019Справа № 910/4939/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. при секретарі судового засідання Макарчук С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтераудит" до Державного управління справами, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна лікувально-профілактична установа "Санаторій імені М.О. Семашка" про стягнення 2 072 674,22 рос. рублів, що еквівалентно 858 211,49 грн., за участю представників позивача - Кепич І.В., ордер серія КС № 583909 від 27.02.2019 року, відповідача - Любавської І.Р., довіреність №01-13/14/1892 від 28.09.2018 року, третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 2 072 674,22 рос. рублів, що еквівалентно 858 211,49 грн. заборгованості за Державну лікувально-профілактичну установу "Санаторій імені М.О. Семашка", на підставі ст. 619 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 20.05.2019 року.

13.05.2019 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на даний час рішення Арбітражного суду Ставропольського краю Російської Федерації від 22.03.2016 року у справі №А63-143/2016 виконується на території Російської Федерації у порядку визначеному Федеральним законом «Про виконавче провадження». Жодних доказів, постанов про закриття виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю стягнення коштів саме з Державної лікувально-профілактичної установи "Санаторій імені М.О. Семашка" позивачем суду не надано, а тому з урахуванням п.1.6. статуту третьої особи, позивачем не доведено підстав для виникнення субсидіарної відповідальності у відповідача. Також, відповідач просив суд відмовити в позові з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

20.05.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву на 08.07.2019 року.

22.05.2019 року позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив.

18.06.2019 року відповідачем через канцелярію суду було надано письмові заперечення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.07.2019 року.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача, як особи, яка несе субсидіарну відповідальність за Державну лікувально-профілактичну установу "Санаторій імені М.О. Семашка" 2 072 674,22 рос. рублів, що еквівалентно 858 211,49 грн. на підставі ст. 619 ЦК України.

Судом встановлено, що рішенням Арбітражного суду Ставропольського краю Російської Федерації від 22.03.2016 року у справі № А63-143/2016 стягнуто з Державної лікувально-профілактичної установи "Санаторій імені М.О. Семашка" (третьої особи) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтераудит" (позивача) 1 980 000 руб. основного боргу, 53 306 руб. процентів, 39 368 руб. 22 коп. судових витрат.

20.09.2017 року постановою Федеральної служби судових приставів відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного судового рішення.

Згідно п.1.6. статуту Державної лікувально-профілактичної установи "Санаторій імені М.О. Семашка" санаторій відповідає за своїми зобов`язаннями наявними в нього грошовими коштами, а в разі їх недостатності субсидіарну відповідальність за його зобов`язаннями несе власник майна.

Державний лікувально-профілактичний заклад «Санаторій імені М.О. Семашка" є об`єктом державної власності України, переданим в управління Державному управлінню справами (відповідачу) відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.11.2002 року №674-р «Про передачу об`єктів державної власності в управління Державного управління справами».

Відповідно до частини 1 статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена субсидіарна (додаткова) відповідальність іншої особи поряд із відповідальністю основного боржника як різновид цивільно-правової відповідальності. Для пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу спочатку до основного боржника. І тільки у разі, якщо основний боржник відмовився задовольнити вимогу кредитора або кредитор не одержав від нього в розумний строк відповіді на пред`явлену вимогу, кредитор може пред`явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, у відповідності до п. 1.6. статуту третьої особи відповідач несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Державної лікувально-профілактичної установи "Санаторій імені М.О. Семашка" лише в разі недостатності в нього грошових коштів для самостійного виконання своїх зобов`язань.

Рішення Арбітражного суду Ставропольського краю Російської Федерації від 22.03.2016 року у справі № А63-143/2016 на даний час перебуває на виконанні в Федеральній службі судових приставів та в рамках виконавчого провадження здійснюються виконавчі дії, а саме: накладено арешт на транспортні засоби належні боржнику та нерухоме майно, постановою від 27.10.2016 року здійснено стягнення готівкових грошових коштів, які надходять в касу, обмежено витратні операції в касі у розмірі 60% грошових коштів, які надходять в касу, що підтверджується листом Федеральної служби судових приставів Міністерства юстиції Російської Федерації від 04.05.2018 року №18/45108, який знаходиться в матеріалах справи.

Отже, враховуючи, що вищевказане судове рішення виконується, постанова про закриття виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю стягнення коштів з боржника відсутня, грошові кошти з боржника стягуються, то позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для виникнення субсидіарної відповідальності у відповідача, тобто не доведено недостатності коштів у боржника для самостійного виконання своїх зобов`язань.

Згідно частини 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому в позові про стягнення 2 072 674,22 рос. рублів, що еквівалентно 858 211,49 грн. заборгованості за Державну лікувально-профілактичну установу "Санаторій імені М.О. Семашка" слід відмовити.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, то в позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 12.08.2019р.

Суддя С.О. Чебикіна