РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2019Справа № 910/4093/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району" м. Києва (01010, місто Київ, Печерський район, вулиця Андрія Іванова, будинок 19; ідентифікаційний код 03359115)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-площа Слави" (01001, місто Київ, Печерський район, площа Слави, Підземний перехід; ідентифікаційний код 30781500)

про стягнення 83 809,65 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району" м. Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-площа Слави" про стягнення 83 809,65 грн, з яких: 83 383,17 грн - заборгованість за використання об`єкта оренди, 233,51 грн - 3% річних, 192,97 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасної та повної оплати орендної плати за договором оренди від 11.06.2001.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/4093/19, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

На виконання приписів чинного процесуального законодавства ухвала суду від 04.04.2019 про відкриття провадження у справі була направлена учасникам судового процесу та отримана уповноваженим представником позивача 09.04.2019 та уповноваженим представником відповідача 16.04.2019, що підтверджено наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 160 та 179 відповідно.

03.05.2019 до відділу автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярії) суду представником відповідача було подано письмовий відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує у зв`язку з фактичним припиненням користуванням орендованими площами з 29.12.2018 та наявним листуванням між позивачем та відповідачем щодо дострокового припинення договору оренди у зв`язку зі істотною зміною обставин.

10.05.2019 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що у відзиві відповідачем не спростовано твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог.

17.05.2019 представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог.

Розглянувши подану заяву та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до поданої заяви позивач здійснив донарахування заборгованості зі сплати орендної плати за користування об`єктом оренди за березень місяць у сумі 44 567,12 грн та за квітень у сумі 44 744,1 грн та просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 173 121,28 грн та покласти на відповідача судові витрати, інші позовні вимог щодо стягнення 233,51 грн 3% річних та 192,97 грн інфляційних втрат позивач не змінив.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, дотримуючись вище наведених норм процесуального законодавства, суд дійшов висновку, що подана позивачем заява про збільшення розміру позовних відповідають зазначеним вимогам ГПК України та приймається до розгляду, у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюється у межах заявлених позовних вимог з урахуванням збільшення, а саме щодо стягнення з відповідача 173 121,28 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 233,51 грн 3% річних, 192,97 грн інфляційних втрат та покладення на відповідача судових витрат позивача.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2019, своїм процесуальним правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

11.06.2001 між Комунальним підприємством "Шляхово-експлуатаційна дільниця Печерського району м.Києва", правонаступником якого є Комунальне підприємство "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району" м. Києва (далі - позивач, Підприємство, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Квадрат-площа Слави" (далі - відповідач, Товариство, орендар) було укладено Договір оренди (далі - Договір) за яким відповідно до умов Інвестиційної угоди від 27.03.2000 та Договору орендодавець передав, а орендар прийняв у довгострокову оренду підземний пішохідний перехід (у тому числі громадську вбиральню) загальною площею 1 700 м. Кв, на строк 49 років (далі - Об`єкт оренди).

У пункті 1.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 29.10.2018) сторони погодили, що вартість оренди за календарний рік складає 1% від експертної вартості Об`єкту оренди. Розрахунок орендної плати за календарний рік додається до Договору і є його невід`ємною частиною (Додаток № 1). Орендна плата за рік встановлена в сумі 532 144,80 грн з ПДВ, а орендна плата за календарний місяць - 44 345,40 грн в т.ч. ПДВ 20% - 7 390,90 грн.

Строк та порядок сплати орендної плати визначено сторонами у пунктах 1.3, 1.4 Договору - кожне 5 (п`яте) число календарного місяця за який здійснюється платіж в порядку встановленому додатком від 11.06.2001 до Договору.

Обов`язком орендодавця відповідно до пункту 2.1.1 Договору є передача Об`єкта оренди у платне користування орендаря за Актом приймання-передачі.

Згідно пункту 2.2.1. Договору Товариство взяло на себе зобов`язання своєчасно здійснювати орендну плату і прийняти Об`єкт оренди та повернути його після закінчення строку дії Договору.

Відповідно до пункту 3.2.2 Договору орендарю надано право у встановленому порядку надавати в суборенду Об`єкт оренди, якщо це не заважає пасажиропотоку у підземному переході.

За умовами пункту 4.1 Договору передача (приймання-здача) Об`єкту оренди відповідно до пункту 2.1.1 Договору здійснюється в строк до 10 днів з дня підписання Договору сторонами на підставі Акту прийому-передачі у відповідності з вимогами, що встановлюються чинним законодавством.

Пунктом 4.2 Договору сторони визначили, що вступ орендаря у платне користування щодо Об`єкту оренди настає одночасно з підписанням сторонами Договору та Акту прийому-передачі Об`єкту оренди (Додаток № 2), який складає невід`ємну частину договору.

Після закінчення чинності Договору Об`єкт оренди вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання Акту прийому-передачі (пункт 4.3 Договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання (пункт 5.1 Договору).

Підстави для припинення дії Договору визначено сторонами у пункті 5.2 Договору, а саме:

- закінчення строку на який передається Об`єкт оренди

- до закінчення строку дії Договору - за взаємною згодою сторін.

На виконання умов Договору 24.09.2001 сторонами було складено Акт прийому-передачі в оренду підземного пішохідного переходу під площею Слави з якого вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв в орендне користування Об`єкт оренди у відмінному стані. Зазначений акт підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками сторін.

За твердженням позивача відповідачем було допущено порушення строків здійснення оплати за Договором внаслідок чого заборгованість зі сплати орендної плати за січень-квітень 2019 року склала 173 121,28 грн.

На виконання пункту 8.1 Договору, з метою досудового врегулювання спору, Підприємством було направлено на адресу Товариства претензію № 305/20-11 від 06.03.2019 відповідно до якої просив перерахувати заборгованість в сумі 83 383,17 грн за зазначеними в претензії реквізитами та повідомити підприємство про результати розгляду претензії письмово. З матеріалів справи вбачається, що претензію було отримано відповідачем 13.03.2019, однак, за твердженням позивача, відповіді на претензію станом на момент звернення останнього до суду не надійшло.

З огляду на викладені вище обставини, Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва за захистом свого порушеного права з вимогою про стягнення з Товариства (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 173 121,28 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 233,51 грн 3% річних, 192,97 грн інфляційних втрат та покладення на відповідача судових витрат позивача.

Відповідач, не погоджуючись із заявленим позовом, у своєму відзиві зазначив, що метою оренди Орендованого майна Товариством було належне обслуговування та використання майна, належного відповідачу, а саме: нежилих приміщень - торгівельно-виставочних (№№ 1-4,6), загальною площею 2 716,70 м. кв., що становить 90/100 частин від нежилих приміщень в будинку площею 3013,90 м. кв., що включає в себе: нежиле приміщення № 1 загальною площею 458,20 м. кв.; нежиле приміщення № 2 загальною площею 208,80 м. кв.; нежиле приміщення № 3 загальною площею 485,90 м. кв.; нежиле приміщення № 4 загальною площею 1333,70 м. кв.; нежиле приміщення № 6 загальною площею 230,10 м. кв., що знаходяться за адресою: м. Київ, площа Слави, підземний перехід, літера А.

За твердженням відповідача, з 29.12.2018 внаслідок реалізації зазначеного майна згідно акту № 56063060 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки як заставне майно за Договором про надання мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії його власником є АТ "Укрсоцбанк". Відповідач, в свою чергу, змушений був залишити приміщення та припинив свою діяльність по ньому, в тому числі і обслуговування Орендованого майна, а АТ "Укрсоцбанк" перейняло зазначену функцію.

Також відповідач зазначив, що він звернувся до позивача з листами № 31/01 від 31.01.2019 та від 06.02.2019 з пропозицією відповідно до пунктів 5.1, 5.2 Договору вважати останній таким, що припинив свою дію з 31.01.2019, для врегулювання чого було надано Додаткову угоду до Договору про розірвання Договору з актами приймання-передачі.

Позивачем було надано відповідь у листі № 186/20-11 від 07.02.2019 з пропозицією визначити уповноваженого представника з контактними даними для підписання Акту приймання-передачі.

Листом від 22.02.2019 № 27/02 Товариство надало відповідь та запропонувало уповноваженого представника з контактними даними для створення комісії щодо підписання Акту приймання-передачі. Проте, за твердженням відповідача, позивач не звернувся до визначеного представника для підписання Акту.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що листом від 07.02.2019 відповідачу було запропоновано не тільки визначити уповноваженого представника для підписання акту, а й привести Об`єкт оренди у стан, в якому він був одержаний, з урахуванням нормального зносу. Зазначена вимога була проігнорована відповідачем, що створює перешкоди для припинення дії договору та підписання Акту приймання-передачі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу норм статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди, згідно якого в силу вимог статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як встановлено частиною 1 статті. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного Договору орендодавець передав, а орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду підземний пішохідний перехід загальною площею 1700 кв.м., проходи по периметру підземного простору, п`ять виходів, туалет, щитову № 1, насосні станції К-1, К-2, направляючі огорожі на підземному п/п переході в кількості 42,5 шт (85 м).

З матеріалів справи вбачається, та відповідачем не спростовано факт використання Об`єкту оренди в спірний період з січня по квітень 2019 року.

Твердження відповідача щодо необхідності вважати Договір розірваним з 31.01.2019 (дата першого листа про звернення з пропозицією про розірвання Договору) з огляду на припинення фактичного використання та обслуговування ним Об`єкту оренди з 29.12.2018 внаслідок реалізації майна згідно акту № 56063060 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки як заставне майно не підтверджено жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 76-77 ГПК України, а отже у суду відсутні підстави для встановлення факту припинення використання та обслуговування відповідачем Об`єкту оренду, отриманого за Актом приймання-передачі від 27.09.2001.

Суд зазначає, що вичерпний перелік підстав для припинення договору оренди на вимогу наймача визначений у статті 784 Цивільного кодексу України, а саме: наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого обов`язку щодо проведення капітального ремонту речі. Жодних інших підстав для припинення договору оренди на вимогу наймача положення чинного законодавства не містять

Отже, факт реалізація торгових площ та, як наслідок, втрата зацікавленості відповідачем у продовженні дії Договору через його недоцільність та збитковість не є підставою для розірвання Договору.

Також, суд зазначає, що відповідно до порядку припинення договору оренди визначеного в частинах 3, 4 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін, Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до положень статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

З матеріалів справи не вбачається дотримання сторонами положень чинного законодавства в частині вчинення необхідних дій передбачених у разі припинення договору оренди, зокрема, відсутній підписаний сторонами Акт приймання-передачі Об`єкту оренди.

Отже, у суду відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання обов`язку зі сплати орендної плати за Договором за спірний період з січня по квітень 2019 року.

З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 173 121,28 грн заборгованості зі сплати орендної плати за Договором.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 233,51 грн 3% річних та 192,97 грн інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язань щодо здійснення своєчасної оплати за Договором, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних за період з 06.02.2019 по 27.03.2019, нарахованих на заборгованість за січень-лютий 2019 року в сумі 83 383,17 грн, судом встановлено, що за зазначений період до стягнення з відповідача належить 239,60 гр. Водночас, враховуючи, що під час розгляду справи суд не може виходити за межі позовних вимог, стягненню з відповідача підлягають 3% річних відповідно до розрахунку позивача в сумі 233,51 грн.

Щодо заявленого позивачем до стягнення інфляційного збільшення суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункт 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за січень-лютий 2019 року виникло б по закінченню січня-лютого 2019 року у лютому-березні 2019 року на підставі повідомлень Державної служби статистики України про індекс споживчих цін у січні-лютому 2019 року за умови здійснення такого нарахування на заборгованість, що триває повний календарний місяць..

З наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми втрат від інфляції вбачається, що зазначена санкція нарахована за період з 06.02.2019 по 27.03.2019, тобто інфляційні втрати не нараховані за жодний повний місяць.

З огляду на наведене вище, позовні вимоги про стягнення з відповідача 192,97 грн інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на помилки, які допустив позивач під час проведення розрахунку пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району" м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-площа Слави" про стягнення коштів, задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-площа Слави" (01001, місто Київ, Печерський район, площа Слави, Підземний перехід; ідентифікаційний код 30781500) на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Печерського району" м. Києва (01010, місто Київ, Печерський район, вулиця Андрія Іванова, будинок 19; ідентифікаційний код 03359115) 173 121,28 грн (сто сімдесят три тисячі сто двадцять одну гривню 28 копійок) заборгованості зі сплати орендної плати, 233,51 грн (двісті тридцять три гривні 51 копійку) 3% річних та 2 594,11 грн (дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири гривні 11 копійок) судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ