ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.08.2019 Справа № 920/15/18
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Котельницької В.Л., суддів: Джепи Ю.А., Резніченко О.Ю., при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу №920/15/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго», м. Суми

про стягнення 1650304,70 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача Поліщук В.О. (довіреність від 17.05.2019 № 14-200)

від відповідача Довганюк Р.М. (довіреність № 10-19/17-д/219 від 27.12.2018)

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» 1000000,00 грн. стягнення за векселем, а також 6% річних у розмірі 157150,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 493154,02 грн. за векселем від 04.05.2000 № 37.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 у даній справі, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 позов було задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 157150 грн. 68 коп. 6% річних, 2357 грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою від 06.11.2018 Верховний Суд скасував рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 у даній справі та передав справу на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Ухвалою від 22.12.2018 суд призначив підготовче засідання на 31.01.2019 та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.

10.01.2019 відповідач подав відзив на позов, проти вимог позивача заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

29.01.2019 від позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить суд витребувати у Господарського суду міста Києва оригінал векселю №37 від 04.05.2000, який був предметом огляду та оцінки господарським судом міста Києва у справі №910/12353/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сидоренко Андрій Васильович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Акцент-Банк» про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою від 31.01.2019 суд зобов`язав позивача надати суду для огляду оригінал векселя №37 від 04.05.2000 та інформацію щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса в межах виконавчого провадження ВП №47270761.

У підготовче засідання, яке відбулось 28.02.2019, від представника позивача до суду надійшли:

- клопотання № 14/4-1832 від 22.02.2019 про розгляд питання щодо витребування у Господарського суду міста Києва оригіналу векселя №37 від 04.05.2000;

- пояснення № 14/4-1831 від 22.02.2019;

Ухвалою суду від 28.02.2019 суд задовольнив вищезазначене клопотання представника позивача та витребував у Господарського суду міста Києва оригінал векселя.

Господарський суд міста Києва на виконання вимог вказаної судової ухвали надіслав пояснення, у яких зазначив, що витребовуваний вексель за листом відповідача від 05.02.2019 був повернутий 04.03.2019 до Зарічного ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області та отриманий останнім 11.03.2019.

Ухвалою суду від 21.03.2019 було постановлено подальший розгляд справи здійснювати колегіально у складі трьох суддів; відповідно до витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 22.03.2019 визначено наступний склад колегії: головуючий суддя Котельницька В.Л., судді Джепа Ю.А., Резніченко О.Ю.

Ухвалою суду від 07.05.2019 було зобов`язано Зарічний ВДВС ГТУЮ у Сумській області надати суду для огляду в судовому засіданні оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був повернутий останньому господарським судом міста Києва та отриманий Зарічним ВДВС ГТУЮ у Сумській області 11.03.2019; зобов`язано позивача надати суду інформацію, чи існують судові рішення, ухвалені за результатом оскарження відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя.

На виконання вимог даної судової ухвали Зарічний відділ ДВС м. Суми листом № 3/32469 від 22.05.2019 повідомив суд, що витребуваний вексель передано для виконання до Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області.

Представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів платіжного доручення № 392 від 22.06.2018 про сплату позивачу суми 6 % річних.

Також представник відповідача подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики у подібних правовідносинах.

Представник позивача, беручи до уваги наданий Зарічним відділом ДВС у м. Суми лист, просив суд витребувати оригінал спірного векселя у Ковпаківського відділу ДВС м. Суми.

Ухвалою суду від 18.06.2019 зобов`язано Ковпаківський ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області надати суду для огляду в судовому засіданні оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був переданий останньому Зарічним ВДВС ГТУЮ у Сумській області; повторно зобов`язано позивача надати суду інформацію, чи існують судові рішення, ухвалені за результатом оскарження відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя.

01.07.2019 до суду надійшли наступні документи:

1) від Ковпаківського відділу ДВС в м. Суми - оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був переданий останньому Зарічним ВДВС ГТУЮ у Сумській області;

2) від представника позивача пояснення щодо існування судових рішень, ухвалених за результатом оскарження відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя та щодо закриття провадження у справі в частині стягнення 6% річних;

3) від представника відповідача клопотання про відкладення підготовчого засідання та клопотання про витребування у позивача оригіналів доказів, доданих до позовної заяви.

Ухвалою суду від 01.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 05.08.2019; зобов`язано позивача надати суду оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, для їх дослідження у судовому засіданні з розгляду справи по суті, призначеному на 05.08.2019.

23.07.2019 до суду від представника відповідача надійшла заява про визнання доказу (оригіналу векселя від 04.05.2000 за № 37) недопустимим та недотостовірним.

05.08.2019 від представника позивача до суду надійшли пояснення стосовно надання суду оригіналів документів, доданих до позовної заяви, а також пояснення щодо існування судових рішень, ухвалених за результатом оскарження відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя.

Розгляд справи по суті розпочато 05.08.2019.

У вступному слові представник позивача усно виклав позовні вимоги, на задоволенні яких він наполягає, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 1650304,70 грн. заборгованості, у тому числі: 1000000,00 грн. стягнення за простим векселем 04.05.2000 № 37, 6% річних у розмірі 157150,68 грн., інфляційні втрати у розмірі 493154,02 грн.; а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Судом були досліджені докази, подані позивачем в обґрунтування позовних вимог, в тому числі оригінал векселю та виконавчого напису нотаріуса.

Представник відповідача підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві на позов, просив суд у задоволенні позову відмовити, а також наголосив, що ним подані докази сплати суми 6% річних на користь позивача, у зв`язку з чим зазначив про відсутність предмета спору в цій частині.

Судом були досліджені докази, подані відповідачем в обґрунтування його заперечень позовним вимогам.

Представник позивача підтвердив факт сплати відповідачем суми 6% річних, однак зазначив, що підстави для закриття провадження в цій частині відсутні, оскільки у платіжному дорученні про перерахування відповідачем 159507,94 грн. суми 6% річних призначенням платежу визначено: «добровільне виконання рішення ГССО від 22.03.2018 у справі № 920/15/18 після набрання законної сили (прийняття пост. ХАГС від 21.06.2018)», а вказане судове рішення було скасовано постановою Верховного Суду від 16.10.2018 у даній справі.

У судовому засіданні були досліджені надані позивачем оригінали наступних документів: опису вкладенні у цінний лист від 14.03.2015, фіскального чеку від 14.03.2015 № 6334, акту приймання-передачі від 06.03.2015.

Представник відповідача підтримав подану ним заяву про визнання недопустимим доказу оригіналу векселя № 37 від 04.05.2000.

Представник позивача проти вищевказаної заяви заперечує.

Суд, дослідивши оригінал наданого векселя, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.ст. 77, 78 даного Кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Представник відповідача в обґрунтування поданої заяви зазначає, що по-перше, у порушення вимог господарського процесуального законодавства, оригінал векселя № 37 від 04.05.2000 був витребуваний судом як доказ у справі з власної ініціативи, а не за клопотанням будь-якої із сторін, а по-друге, на самому векселі наявні пошкодження, що не дають змогу встановити, що наданий оригінал векселя є саме векселем від 04.05.2000 за № 37.

Суд звертає увагу, що оригінал вищезгаданого векселя був витребуваний на виконання вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у даній справі, які є обов`язковими до виконання судом першої інстанції при новому розгляді справи в силу положень ст. 316 ГПК України, а не за власною ініціативою суду.

Крім цього, надісланий на адресу господарського суду оригінал векселя №37 від 04.05.2000 має саме цей номер, оскільки він прошитий, пронумерований та скріплений печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка ОСОБА_1 . ОСОБА_2 разом з виконавчим написом останнього, із змісту якого вбачається, що цей напис вчинено саме за простим векселем №37 від 04.05.2000.

Відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення поданої представником відповідача заяви про визнання доказу недопустимим та недостовірним.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази та заслухавши пояснення присутнього представника позивача, суд встановив:

24.04.2000 між Українським кредитним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», (Банк) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Позивач) був укладений договір № Т-102/042000 (далі за текстом - Договір), в пункті 1 якого сторони погодили здійснити обмін рівноцінних цінних паперів, а саме: векселів, зазначених у статті 2 цього договору, на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1. зазначеного Договору банк зобов`язується передати Позивачу у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку № 1, який є невід`ємною частиною Договору, загальною номінальною вартістю 66715946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення Договору.

Відповідно до пунктів 46-53 додатку № 1 до Договору Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підлягав передачі в тому числі і простий вексель № 37.

04.05.2000 між сторонами Договору підписано акт приймання-передачі векселів до договору № Т-102/042000 від 24.04.2000, за яким банк передав Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в тому числі і простий вексель №37 зі строком погашення - по пред`явленню, але не раніше 01.01.2015.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є законним держателем простого векселя №37 на суму 1000000,00 грн, випущеного Відкритим акціонерним товариством «Сумиобленерго» (яке в подальшому було перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго»), що підтверджується Статутом останнього, зі строком платежу - по пред`явленню, але не раніше 01.01.2015.

За простим векселем № 37 Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго» зобов`язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк») чи його наказу 1000000,00 грн.

Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на пред`явника «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

13.03.2015 Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» з листом № 26-1847/1.2-15 від 13.03.2015, в якому просило оплатити векселі, у тому числі і простий вексель № 37, до 12-00 години 19.03.2015. У листі зазначено, що у разі неоплати векселів відповідно до чинного законодавства по векселях буде вчинено протест у неплатежі.

Однак відповідач не здійснив оплату векселя № 37, у зв`язку з чим Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 19.03.2015 звернулося до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом № 26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. направила Публічному акціонерному товариству «Сумиобленерго» телеграму-вимогу з пропозицією до 12-ї години 26.03.2015 здійснити оплату, в тому числі вказаного вище векселя або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

Розпискою від 26.03.2015 про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримала, в тому числі і вексель № 37 на суму 1 000 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем вказаної вимоги, приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. 26.02.2015 видано протест про неоплату вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 975).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», в тому числі вищезазначений вексель та протест про неоплату векселя.

31.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000,00 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 493) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 37 від 04.05.2000 на суму 1000000,00 грн, який було пред`явлено до виконання до державної виконавчої служби та за яким державною виконавчою службою Сумського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 47270761.

Однак, борг за векселем № 37 не був погашений Публічним акціонерним товариством «Сумиобленерго» ні в добровільному порядку, ні в примусовому, у зв`язку з чим позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з даним позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» 1000000,00 грн. заборгованості за векселем № 37 від 04.05.2000, 157150,68 грн. суми 6% річних та 493154,02 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, у розумінні закону право на захист - це суб`єктивне право особи вимагати від уповноважених органів примусового застосування засобів реагування до порушників цивільних прав.

Відповідно до закріплених в главі 3 Цивільного кодексу України положень, які стосуються суб`єктів здійснення захисту порушеного права, захист порушених цивільних прав та охоронюваних законом інтересів здійснюється: судом (стаття 16 Цивільного кодексу України), Президентом України, органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування (стаття 17 Цивільного кодексу України), органами нотаріату (стаття 18 Цивільного кодексу України), самостійно (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Так, зокрема, в статті 18 Цивільного кодексу України встановлено порядок захисту цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особа, вільно розпоряджаючись своїми правами, вправі обирати спосіб захисту своїх прав та охоронюваних інтересів.

Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 за № 1172, відбувається стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку. Відповідно до п. 11 даного Переліку для одержання виконавчого напису подаються: оригінал опротестованого векселя; акт про протест векселя.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про обіг векселів в Україні» зазначається, що вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законодавством порядку, є виконавчим документом.

Згідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих написів нотаріусів.

Отже, в ст.18 ЦК України унормований порядок захисту цивільних прав нотаріусом, виконавчий напис якого, вчинений на борговому документі, є виконавчим документом нарівні з рішенням суду.

Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Отже, особа, право якої порушено, може на свій власний розсуд обрати будь-яку форму захисту: судову, шляхом звернення до органів державної влади, органів нотаріату чи самозахист.

При цьому, межі здійснення цивільних прав не містять жодних обмежень щодо права особи здійснювати захист своїх прав та інтересів у способи, визначені законодавством. Не містить таких обмежень і чинне законодавство в цілому, а Конституція України надає особі право діяти у спосіб, не заборонений законодавством.

Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, суд наголошує, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення особою захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред`явлення до виконання виконавчого напису в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості у судовому порядку.

Як вбачається з наявних у справі доказів, позивач 31.03.2015 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за векселем № 37 від 04.05.2000 на суму 1000000,00 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В. видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 37 на суму 1000000,00 грн.

У виконавчому написі № 493 зазначено, що він набуває чинності з моменту його вчинення та має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Як вказує відповідач, виконавчий напис № 493 від 01.04.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А.В ОСОБА_3 знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі, що підтверджується постановою відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 20.04.2015 ВП № 47270761, а також відсутністю доказів того, що виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису № 493, виданого 01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В., закінчене, чи виконавчий документ повернуто стягувачу, позивачем суду не надано.

Разом з тим, на вимогу суду позивач подав докази, з яких вбачається, що постановою державного виконавця від 30.04.2015 виконавче провадження №47270761 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 493 від 01.04.2015 зупинено згідно ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 30.05.2015 у справі №818/1437/15. Крім того, рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 22.02.2019 у справі № 591/1922/17 визнано недійсним та скасовано протести про неоплату простих векселів, у тому числі й спірного векселя № 37 номінальною вартістю 1000000,00 грн.

Таким чином, суд вважає, що позивач свої майнові права у позасудовому порядку не захистив, грошові кошти за опротестованим векселем не отримав, відтак наявні підстави для судового захисту порушеного права позивача.

Посилання відповідача на те, що позивач намагається отримати ще один рівнозначний виконавчому напису нотаріуса документ (наказ суду, виданий після набрання рішенням законної сили), суд оцінює критично оскільки боржник зобов`язаний виконати зобов`язання за векселем № 37 за будь-яким з таких виконавчих документів, у зв`язку з чим виконавче провадження буде закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а інший невиконаний виконавчий документ боржник має право визнати таким, що не підлягає виконанню в порядку статті 328 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з припиненням зобов`язання його виконанням та відсутністю обов`язку боржника.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Обставини наявності у позивача порушеного права станом на момент звернення до господарського суду з позовом у даній справі з достовірністю встановлені судом, відтак суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача не перестало існувати внаслідок реалізації позасудового захисту, станом на момент звернення до суду відповідач не виконав свої зобов`язання зі сплати заборгованості по векселю ні в добровільному, ні в примусовому порядку, виконавче провадження ВП № 47270761 зупинене з квітня 2015 року, будь-яких виконавчих дій під час виконання виконавчого напису нотаріуса № 493 від 01.04.2015 не вчинялось, виконання зазначеного виконавчого документу не відбулось, обставини щодо зупинення виконавчого провадження ВП № 47270761 у зв`язку з оскарженням відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса № 493 від 01.04.2015, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя підтверджені відповідними належними та допустимими доказами, рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 22.02.2019 у справі № 591/1922/17 визнано недійсним та скасовано протести про неоплату простих векселів, у тому числі й спірного векселя № 37 номінальною вартістю 1000000,00 грн, дії нотаріуса по вчиненню виконавчого напису на спірному векселі також оскаржуються відповідачем у судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі письмовими, речовими і електронними доказами.

Частинами 1, 2, 5 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Підставою заявлених позовних вимог є невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати простого векселя № 37, позивачем до матеріалів справи долучено засвідчену копію простого векселя № 37 від 04.05.2000, судом у ході розгляду даного спору був досліджений й оригінал вказаного векселя.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні» векселі (переказні і прості) складаються в документарній формі на бланках з відповідним ступенем захисту від підроблення, форма та порядок виготовлення яких затверджуються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Національним банком України з урахуванням норм Уніфікованого закону, і не можуть бути переведені в бездокументарну форму (знерухомлені). Вексель, який видається на території України і місце платежу за яким також знаходиться на території України, складається державною мовою. Найменування трасанта або векселедавця, інших зобов`язаних за векселем осіб заповнюється тією мовою, якою визначено офіційне найменування в їх установчих документах. Вексель підписується: від імені юридичних осіб - власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. У разі якщо вексель підписується уповноваженою особою, до тексту векселя включається посилання на внутрішній документ юридичної особи, відповідно до якого уповноважена особа має право підписувати вексель.

Вимоги до оформлення простого векселя визначені також і в статтях 75, 76 Розділу ІІ «Прості векселі» Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженої Женевською Конвенцією 1930 року.

За вексельним законодавством виникають зобов`язання як прямих боржників, так і боржників у порядку регресу. Прямі боржники - це векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя. Вимоги до зазначених осіб, а також до авалістів за них (за їх наявності) можуть бути пред`явлені як у строк платежу, так і протягом усього строку вексельної давності незалежно від наявності протесту. При цьому підставою для заявлення вимог до прямих боржників є сам вексель, що знаходиться у кредитора.

Таким чином, на підставі наведеного суд доходить висновку, що порушене право позивача на отримання коштів за простим векселем № 37 у позасудовому порядку не захищене, наявні підстави для захисту цього права судом, позовні вимоги підтверджені наявними у справі доказами та дослідженими судом оригіналами векселя та виконавчого напису нотаріуса, доказів закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса сторонами не подано, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 1000000,00 грн. є правомірною та обґрунтованою.

Крім того, суд погоджується з твердженнями позивача, що він як держатель векселю, має право відповідно до вимог вексельного законодавства вимагати від відповідача як векселедавця стягнення відсотків на суму векселя в розмірі 6%.

Так, в силу приписів ст. 1, ст. 15, ст. 25 Уніфікованого закону векселедавець - ПАТ «Сумиобленерго», зобов`язаний за простим векселем № 37 як трасат (акцепт) за переказним векселем.

Сам вексель № 37 передано у власність позивача Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк») на підставі договору від 24.04.2000 № Т-102/042000.

В подальшому на вказаному векселі ПАТ «Акцент-Банк» здійснено банковий індосамент «Платити наказу: без обороту на мене».

Відповідно до ст. 43 Уніфікованого закону держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб при настанні строку платежу, якщо останній не був здійснений.

Згідно зі ст. 47 Уніфікованого закону всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, що забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов`язаними перед держателем. Держатель має право пред`явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, необов`язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов`язалися.

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, в тому числі відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Отже, право векселедержателя на стягнення 6% річних із зобов`язаної за векселем особи від дати настання строку платежу, передбачене п. 2 ст. 48 вказаного Уніфікованого закону.

Пунктом 5 статті 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні» встановлено, що відсотки, про які йдеться у пункті 2 статті Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Враховуючи факт порушення відповідачем строків платежу, оскільки до 19.03.2015 відповідачем не було оплачено вимоги за векселем, а також те, що право на стягнення 6% передбачено Уніфікованим законом, суд вважає правомірними позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 157150,68 грн. - суму 6% річних (за період з 20.03.2015 по 31.10.2017).

Разом з тим, суд вважає за необхідне наголосити, що відповідачем подані суду докази сплати на користь позивача 157150,68 грн. суми 6% річних (платіжне доручення № 392 від 22.06.2018). При цьому у платіжному дорученні про перерахування відповідачем 159507,94 грн. суми призначенням платежу визначено: «добровільне виконання рішення ГССО від 22.03.2018 у справі № 920/15/18 після набрання законної сили (прийняття пост. ХАГС від 21.06.2018)», а вказані судові рішення були скасовані постановою Верховного Суду від 06.11.2018 у даній справі.

Однак враховуючи, що факт отримання вказаних коштів позивачем підтверджений представником останнього при розгляді справи по суті, на вимогу відповідача (у зв`язку із скасуванням судових рішень, на виконання яких вони були сплачені) позивачем йому не повернуті, сам відповідач визнав факт сплати суми нарахованих відсотків у розмірі 157150,68 грн., відтак суд вважає, що відповідач сплатив позивачу суму нарахованих відсотків у розмірі 157150,68 грн., у зв`язку з чим у цій частині відсутній предмет спору.

Таким чином, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору суд закриває провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті 6% річних у сумі 157150,68 грн. за векселем № 37 від 04.05.2000.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 493154,02 грн. інфляційних втрат за період з 20.03.2015 по 31.10.2017 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні» передбачені статтями 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми Цивільного кодексу України до правовідносин, пов`язаних з вексельним обігом, можуть бути застосовані лише у тій частині, яка не врегульована нормами вексельного законодавства і лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що названі в Законі України «Про обіг векселів в Україні».

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотками в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витратами, пов`язаними з протестом і пересиланням повідомлень, а також іншими витратами.

Отже, за прострочення виконання вексельного зобов`язання, законодавством встановлені спеціальні санкції.

Вищезазначеною нормою не передбачено покладення на особу, зобов`язану за векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, а тому положення ст. 625 Цивільного кодексу України у даному випадку застосуванню не підлягають.

На підставі викладеного, суд вважає, що підстави для стягнення інфляційних втрат в розмірі 493154,02 грн. за період з 20.03.2015 по 31.10.2017, нарахованих на суму вексельного зобов`язання, відсутні.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15000,00 грн. витрат останнього по сплаті судового збору у зв`язку з задоволенням позовної вимоги про стягнення 1000000,00 грн. основної заборгованості.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» (40035, м. Суми, вул. І.Сірка, 7; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6; ) 1 000 000,00 грн. стягнення за векселем № 37 від 04.05.2000, 15000,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення 6% річних у розмірі 157 150,68 грн. - закрити.

4. В іншому відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 09.08.2019.

Головуючий суддя В.Л. Котельницька

Судді: О.Ю.Резніченко

Ю.А.Джепа