РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.08.2019Справа № 910/6744/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/6744/19

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (вул. Володимирська, буд. 51-А, м. Київ, 01001)

До Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (вул. Лейпцизька, буд. 15, м. Київ, 01601)

Про стягнення 275 443,94 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (далі - відповідач) про стягнення 275 443, 94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про встановлення сервітуту № БМС-06/Б/628 від 22.06.2015, адже, як стверджує позивач, відповідач має заборгованість перед позивачем за період з жовтня 2015 року до січня 2019 року, що складає 275 443, 94 грн. Також позивач просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/6744/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін; запропоновано сторонам надати докази по справі та повідомлено, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 01.07.2019.

14.06.2019 через відділ канцелярії господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що на об`єкті відповідачем не було розміщено ніякого обладнання відповідача і що договір не містить всіх необхідних істотних умов, зокрема щодо предмету договору, і відповідно є недійсним. Також відповідач зазначив, що неодноразово повідомляв Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" про свою відмову від розміщення будь-якого обладнання на об`єкті.

19.06.2019 від позивача через відділ канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив доводи відповідача. Позивач у своїй відповіді на відзив вказує на необґрунтованість тверджень відповідача про недійсність Договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/628 від 22.06.2015 з огляду на його відповідність приписам законодавства, які регулюють правовідносини щодо встановлення сервітуту, а також з огляду на презумпцію правомірності правочину. Крім того, позивач вказує, що предметом укладеного сторонами договору є обмежене право користування сервітуарієм (Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна" частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності для розміщення обладнання сервітуарія, а відтак повідомлення відповідача про відмову від розміщення свого обладнання на об`єкті розміщення не може вважатись відмовою від договору та не має своїм наслідком припинення права відповідача на обмежене користування об`єктом.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 22.06.2015 між позивачем, як Підприємством та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", після перейменування - Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна", як сервітуарієм був укладений договір про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/628 (надалі - Договір), предметом якого згідно п. 1.1 є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до -п. 1.2 Договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку №1 до даного Договору (надалі - об`єкт розміщення).

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що об`єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці, відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (Додаток № 2 до даного Договору).

Пунктами 2.1, 2.2 Договору передбачено, що встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у Додатку №1 до даного Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в Додатку №1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в Додатку №3 до даного Договору).

Відповідно до п. 3.1, 3.2 Договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у Додатку №1 до даного договору.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в Договорі. На момент підписання договору щомісячна плата становить 4 627, 06 грн з ПДВ.

У пунктах 3.4, 3.5 Договору погоджено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства. Нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

В п. 3.10 Договору сторони визначили, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін до розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати визначеної у Додатку № 1 до Договору.

Згідно п. 9.1, 9.2. Договору (з урахуванням змін, внесених згідно Додаткової угоди №1 від 03.08.2015 до Договору) даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 19.10.2015 і діє до 18.10.2016. У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 9.3 Договору).

У Додатку №1 до Договору сторонами було погоджено, що об`єкт комунальної власності, на якому встановлюється згідно Договору сервітут, знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, буд. 13 , та його балансоутримувачем є Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація".

Також у даному Додатку погоджено формулу розрахунку щомісячної плати:

Варопос/12*S*коефh*коеф3, де

Варопос - опосередкована вартість спорудження житла в місті Києві, розрахована станом на початок року, згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України;

S - площа розміщення телекомунікаційного обладнання

коефh- коефіцієнт висоти щогли з обладнанням;

коефз- коефіцієнт зони розміщення телекомунікаційного обладнання.

Додаток № 2 містить схематичні дані про зону (місце) розміщення обладнання на покрівлі і її площу, у якому відсутні підписи сторін. Водночас, цей додаток наведений у розділі 12 Договору серед додатків до Договору на час його укладення. Отже, додаток № 2 є невід`ємною складовою Договору, і за відсутності даних про існування додатку № 2 з іншими умовами, умови додатку № 2 є узгодженими сторонами умови щодо розміщення обладнання.

Згідно з розрахунком місячної плати за розміщення базових мобільних станцій на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності (Наказ № 99 від 19.09.2011), погодженого головою комісії з реорганізації Головного управління цінової політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації):

Коефіцієнт висоти щогли з обладнанням - до 10 м (включно), становить - 1, 0.

Коефіцієнт зони розміщення - решта території забудованої частини міста - 1, 1.

Площа розміщення телекомунікаційного обладнання становить - 7, 00 кв.м.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.02.2015 № 17, показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 7 211 грн (з урахуванням ПДВ). Виходячи з визначеної додатком № 1 формули розрахунку розміру щомісячної плати, місячної плати за 2015 рік становить: 7211 грн/12 х 7 кв. м (площа, яку займає обладнання) х 1,0 х 1,1 = 4 627, 06 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.10.2015 № 273, показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 8 848 грн (з урахуванням ПДВ). Місячна плата за 2016 рік, у зв`язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 8 848 грн/12 х7 кв. м х 1,0 х 1,2 = 5 677, 48 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.02.2017 № 14 показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 11 269 грн (з урахуванням ПДВ). Місячна плата за 2017 рік,у зв`язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 11269 грн/12 х 7 кв. м х 1,0 х 1,1 = 7 230, 94 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 01.03.2018 № 46 показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 13 047 грн (з урахуванням ПДВ). Місячна плати за 2018 рік, у зв`язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 13047 грн/12 * 7, 0 кв. м (площа, яку займає обладнання Додаток 1 до Договору) * 1,0 * 1,1 = 8 371, 83 грн.

Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 06.12.2018 № 335 показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, був визначений у розмірі 13 849, 00 грн (з урахуванням ПДВ). Місячна плата за 2019 рік у зв`язку із зміною розміру складової формули розрахунку (опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві, розрахованої станом на початок року, згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України), становить: 13 849 грн/12 * 7, 0 кв. м (площа, яку займає обладнання Додаток 1 до Договору) * 1,0 * 1,1 = 8 886, 44 грн.

Згідно п. 3.3. Договору відповідачу позивачем були направлені рахунки за договором за період заборгованості та акти надання послуг, підписані позивачем, докази чого наявні в матеріалах справи. Також матеріали справи містять докази направлення позивачем відповідачу листів щодо зміни розміру місячної плати за Договором.

За твердженням позивача відповідач не виконує взяті на себе за Договором зобов`язання, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 275 443, 94 грн. Доказів сплати зазначеної заборгованості повністю та/або частково матеріали справи не містять.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 275 443, 94 грн за Договором за період з жовтня 2015 року по січень 2019 року включно.

Відповідач заперечує наявність у нього невиконаних зобов`язань за Договором з підстав недійсності Договору, з огляду на ті обставини, що сторонами не було погоджено його предмет, та з тих підстав, що відповідач не здійснив розміщення обладнання на об`єкті розміщення.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідивши укладений сторонами Договір, суд приходить до висновку, що останній є договором встановлення сервітуту, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 32 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору сервітуту, КП "Київжитлоспецексплуатація" надало ПрАТ "ВФ Україна" обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, буд. 13, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном не виконав належним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з жовтня 2015 року по січень 2019 року включно у сумі 275 443, 94 грн не сплатив. Указані обставини підтверджуються наявними у справі копіями рахунків на оплату та актами наданих послуг за вказаний період, направленими за адресу відповідача, копіями поштових чеків та описів вкладення, а також розписками ПрАТ "ВФ Україна" про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

Таким чином, встановлено, що у відповідача за період з жовтня 2015 року по січень 2019 року включно виникла заборгованість у сумі 275443,94 грн, доказів сплати якої матеріали справи не містять.

Відповідач, заперечуючи наявність у нього зобов`язань по сплаті зазначеної заборгованості, вказує, що відразу після укладення договору відповідач у односторонньому порядку прийняв рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті, у зв`язку із чим не здійснював оплату наданого йому позивачем сервітуту.

Перевіряючи зазначені доводи відповідача, суд виходив з того, що сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Так, відповідно до рішення Київської міської ради № 378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій", КП "Київжитлоспецексплуатація" уповноважено здійснювати моніторінг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Відповідно до припису ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 ГК України).

З наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, буд. 13, для встановлення обладнання відповідача. Отже, сервітут (право користування) у даному випадку був встановлений договором №БМС-06-Б/628 від 22.06.2015.

При цьому ПрАТ "ВФ Україна" погодився із тим, що дане право обмеженого користування об`єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення договору сервітуту (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачається п. 2.2 договору.

Наявність додатку № 2 до договору свідчить про те, що умови Договору містять інформацію про предмет сервітуту і, відповідно, сторонами досягнуто згоди щодо нього, яким є частина покрівлі будівлі за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, буд. 13.

Суд зазначає, що акт розміщення обладнання, про який вказується у п. 2.2 договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об`єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Щодо доводів відповідача про недійсність договору сервітуту №БМС-06-Б/628 від 22.06.2015, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Дослідивши зміст договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/628 від 22.06.2015, суд приходить до висновку, що договір укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідає вимогам законодавства, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі ст. 403 ЦК України, у тому числі й щодо предмету договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Булгакова, буд . 13 .

Отже, загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та його відповідності закону, визначені ст. 203 ЦК України були дотримані сторонами при укладенні договору під час встановлення сервітуту. Відповідач не надав суду доказів, які б підтвердили порушення вимог, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору недійсним. При цьому, будь-яких зауважень у відповідача щодо договору на момент його укладення та протягом строку його дії не виникло, а сам договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Також, суд звертає увагу відповідача, що відсутність предмету договору (не досягення сторонами згоди щодо предмету правочину) свідчить про не укладеність договору, а не про його недійсність. В свою чергу, неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

По-третє, суд констатує непослідовність поведінки відповідача з дати укладення Договору до дати розгляду даного спору по суті. Так, відповідач через півтора місяці з дати укладення спірного Договору, укладає з позивачем Додаткову угоду №1 до Договору, а потім впродовж трьох років одержує, в тому числі нарочно (Товариством дані обставини у відзиві не заперечується), рахунки на оплату та акти наданих послуг, виставлені на підставі спірного Договору, проте у своєму відзиві вказує про його недійсність, що дає суду підстави вважати, що викладена у відзиві правова позиція Товариства з приводу спірного правочину спрямована виключно на ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань за Договором.

По-четверте, добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Отже, дії відповідача, який уклав Додаткову угоду №1 та протягом тривалого часу одержував, в тому числі нарочно, рахунки на оплату та акти наданих послуг, виставлені на підставі спірного Договору, а під час розгляду даної справи стверджує про недійсність такого Договору (з огляду на доводи відповідача про відсутність предмету правочину), суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та одержання рахунків та актів) і є недобросовісними.

Варто зауважити, що доктрина venire contra factum proprium в схожій правовій ситуації застосовувалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, а також у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Крім того, суд враховує, за приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Відповідно до п. 9.3 договору сторони погодили можливість припинення користування об`єктом розміщення, підтвердженням якої є укладений акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Разом з тим, за умови пункту 9.2 договору, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, встановленого п. 9.1 - до 18.10.2016, договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

Матеріалами справи підтверджено, що жодна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії договору, тому договір про встановлення сервітуту кожного року продовжувався на один рік, зокрема з 18.10.2016 є пролонгованим - до 18.10.2019. Також у матеріалах справи відсутні докази розірвання сторонами договору сервітуту у судовому порядку.

Отже, договір сервітуту є дійсним та обов`язковим для виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до п. 3.5 договору нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у сумі 275 443, 94 грн строк оплати якої у відповідності до договору настав, належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, відповідно позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у відповідача обов`язку сплати заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про стягнення 275 443,94 грн задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; ідентифікаційний код 14333937) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 51-А; ідентифікаційний код 03366500) заборгованість у розмірі 275 443 (двісті сімдесят п`ять тисяч чотириста сорок три) грн 94 коп. та судовий збір у розмірі 4 131 (чотири тисячі сто тридцять одну) грн. 66 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 14.08.2019.

Суддя Г.П. Бондаренко