РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2019Справа № 910/4064/19

За позовом до третя особа,Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" Товариства з обмеженою відповідальністю "Оністрат" яка не заявляє самостійні вимоги стосовно предмету спору на стороні позивача Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація
про визнання дій незаконними.

Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.
Представники сторін:
від позивача: від відповідача: від третьої особи:Васіна Н.Д. - представник за довіреністю; не з`явився; Матюшенко О.М. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш енд Кері Україна" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оністрат" (надалі - відповідач) про:

- визнання незаконною здійснення реєстрації свого місцезнаходження за адресою: 02140, м. Київ, проспект Петра Григоренка, 43 ;

- скасування реєстрації місцезнаходження за адресою 02140, м. Київ, проспект Петра Григоренка, 43 ;

- зобов`язання внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо зміни відомостей про місцезнаходження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що реєстрація відповідачем свого місцезнаходження за адресою: 02140 , м. Київ, проспект Петра Григоренка, 43 (надалі також - спірна адреса) без відома та волевиявлення позивача є такою, що порушує право власності позивача, а отже має бути визнана судом незаконною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 відкрито провадження в справі № 910/4064/19, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 31.05.2019 залучено Дарницьку районну у місті Києві державну адміністрацію до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (надалі - третя особа).

27.06.2019 третя особа звернулася до суду із повідомленням про неможливість надати письмові пояснення на виконання вимог суду, оскільки нею не було отримано позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання, що відбулось 09.08.2019, представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, яка містяться у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відтак, оскільки третю особу було належним чином повідомлено про судове засідання та при цьому - на засадах відкритості та гласності судового процесу Сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідачем, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 09.08.2019 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - ЄДР) щодо позивача станом на 28.02.2019 та щодо відповідача станом на 27.03.2019, копії яких містяться в матеріалах справи, місцезнаходженнями юридичної особи як позивача так і відповідача станом на вказані дати є: 02140, м. Київ, Дарницький район , ПРОСПЕКТ ПЕТРА ГРИГОРЕНКА, будинок 43.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що реєстрація відповідачем свого місцезнаходження за спірною адресою, що відповідає адресі місцезнаходження позивача є незаконною, оскільки на дату складення цієї позовної заяви позивач жодних господарських взаємовідносин з відповідачем не мав, жодну частину будівлі, що належить позивачу на праві власності, за договорами оренди відповідачу не передавав, при цьому відповідач за вказаною спірною адресою ніколи свою господарську діяльність не здійснював, органи керівництва відповідача за спірною адресою також відсутні, а тому, інформація щодо місцезнаходження відповідача, що міститься в ЄДР є недостовірною та неправдивою, а незаконна реєстрація в ЄДР місцезнаходження відповідача за спірною адресою була здійснена відповідачем без відома позивача та без його волевиявлення, а отже порушує його право власності у розумінні приписів ст. ст. 316, 317, 386 Цивільного кодексу України, оскільки будівля, що знаходиться за спірною адресою є власністю позивача, на підтвердження чого позивач надав свідоцтво про право власності від 22.10.2004, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (за № 102300951) та державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2011.

Так, за змістом положень ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Поряд із тим, відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (надалі - Закон).

Згідно зі статтею 17 Закону в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо юридичної особи мають міститися відомості, зокрема, про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до частини першої вищезазначеної статті Закону відомості про юридичну особу включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору.

Форми реєстраційних карток, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 14 січня 2011 року N 3178/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19 жовтня 2011 року за N 1207/19945, містять поля для зазначення відомостей про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до статті 1 Закону місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Водночас статтею 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Слід враховувати, що норми чинного законодавства оперують поняттями "місцезнаходження юридичної особи" і не містять визначень щодо "фактичної" чи "юридичної" адреси юридичної особи.

Законом України від 3 березня 2005 року N 2452 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до статті 88 Цивільного кодексу України, частин другої та четвертої статті 57 Господарського кодексу України, які передбачають виключення відомостей про місцезнаходження юридичної особи із переліку відомостей, що мають обов`язково міститися в установчих документах юридичної особи.

При цьому частиною першою статті 88 Цивільного кодексу України передбачено, що у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом.

Вимоги до змісту статуту господарського товариства встановлені статтею 4 Закону України "Про господарські товариства", відповідно до положень якої відомості про місцезнаходження товариства мають міститися в установчих документах.

Водночас частиною третьою статті 8 Закону встановлено, що установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом. Відповідальність за відповідність установчих документів законодавству несуть засновники (учасники) юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону однією з підстав для відмови у проведенні державної реєстрації, які застосовуються і при державній реєстрації змін до установчих документів, є, зокрема, невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, у разі відсутності в установчих документах товариства відомостей про його місцезнаходження державний реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації юридичної особи (змін до установчих документів) на підставі невідповідності установчих документів вимогам частини третьої статті 8 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Таким чином, слід дійти висновку, що внесення до ЄДР інформації щодо місцезнаходження особи здійснюється державним реєстратором на підставі Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" та засвідчує фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку у розумінні 93 Цивільного кодексу України та яке (місцезнаходження особи) відповідно до ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" має міститися в статуті товариства.

При цьому за змістом ст. 317 Цивільного кодексу України, на зміст права власності не впливають місцезнаходження майна, а відтак, з урахуванням вказаних вище приписів законодавства, слід дійти висновку, що реєстрація відповідачем свого місцезнаходження за місцезнаходженням позивача не є порушенням права власності позивача на будівлі, що розміщені за спірною адресою.

При цьому суд приймає до уваги, що при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Зокрема, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем не доведено того, що відповідачем порушено право власності позивача на будівлю, що знаходиться за спірною адресою, а відтак не доведено, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду - порушені з боку відповідача.

Посилання позивача на ризик проведення за місцезнаходженням позивача обшуків, інших слідчих (розшукових дій), а також ризик виникнення додаткових перевірок з боку фіскальної служби є припущенням позивача та не вказує на порушення прав власності позивача у розумінні ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, мотивуючи свої позовні вимоги.

Таким чином, слід дійти висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту власних прав шляхом визнання незаконною здійснення відповідачем реєстрації свого місцезнаходження за адресою: 02140, м. Київ, проспект Петра Григоренка, 43 та скасування реєстрації місцезнаходження за вказаною адресою, а відтак вимоги позивача у даній частині позову, а також вимоги про зобов`язання внести відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо зміни відомостей про місцезнаходження відповідача, як похідні вимоги, є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241, ч. 1. ст. 256, ст. 288 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 15, 16, 93 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14.08.2019 року.

Суддя Ю.О. Підченко