ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1471/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Петрова В.С.

при секретарі судового засідання Граматик Г.С.

за участю представників:

від позивача - не з`явився,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Антей до Фермерського господарства Весна про стягнення 1413638,02 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Антей звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фермерського господарства Весна про стягнення заборгованості в загальній сумі 1413638,02 грн., у т.ч. 691622,44 грн. основної заборгованості, 377455,30 грн. 48% річних, 66907,03 грн. інфляційних втрат, 277653,25 грн. - пені, посилаючись на наступне.

28.11.2017 р. ТОВ Антей (постачальник) та Фермерське господарство Весна (покупець) уклали договір поставки № 54К, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, або здійснивши розрахунок за товар авальованим векселем на умовах та в порядку, передбаченому договором та додатками до договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 2.1. передбачено, що ціна договору становить загальну вартість товару, що зазначена у додатках до договору, із врахуванням вимог пунктів 2.2 - 2.3 договору. Сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору.

Як зазначає позивач, додатком № 1 від 29.11.2017 р. до договору визначено перелік, обсяг, вартість товару, що ТОВ Антей поставило ФГ Весна, а саме: насіння кукурудзи Тіффен у кількості 131 пак.; Преміум Голд. КС, Гербіцид (20л) у кількості 3800 л; Пріус, СЕ, Гербіцид (5л) у кількості 1200 л.; Мілафурон, КС у кількості 1200 л.; Віртуоз (5л) у кількості 300 л. на загальну суму 2183679,36 грн. з ПДВ. Поставка товару підтверджується наступними видатковими накладними: № РН-11/0014 від 29.11.2017 р., № РН-11/0015 від 29.11.2017 р.; № РН-11/0016 від 29.11.2017 р.; № РН-11/0017 від 29.11.2017 р.; № РН-11/0018 від 29.11.2017 р.

При цьому позивач зазначає, що на підставі додатку № 2 від 30.11.2017 р. до договору 30.11.2017 р. ТОВ Антей поставило ФГ Весна товар, а саме: Гербіцид Торнадо 500 у кількості 180 л на загальну суму 22334,40 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-11/0021 від 30.11.2017 р.; на підставі додатку № 3 від 30.11.2017 р. до договору 30.11.2017 р. ТОВ Антей поставило ФГ Весна товар, а саме: Гербіцид Торнадо 500, у кількості 6000 л на загальну суму 744480,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-11/0028 від 30.11.2017 р.

Наразі позивач зауважив, що протягом лютого, квітня 2018р. ФГ Весна повернуло ТОВ Антей в повному вказаний нижче товар: 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0014 від 29.11.2017 р.; 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0018 від 29.11.2017 р.; 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0021 від 30.11.2017 р.; 22.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0015 від 29.11.2017 р.; 30.04.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0016 від 29.11.2017 р.; 30.04.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0017 від 29.11.2017 р. Однак, товар за видатковою накладною № РН-11/0028 від 30.11.2018 p. - гербіцид Торнадо 500 в.р. у кількості 6000 л на суму 744480,00 грн. прийнятий покупцем - ФГ Весна, в подальшому не повернутий та частково оплачений 12.12.2017 р. на суму 52857,56 грн., що підтверджується довідкою ПАТ Укргазбанк № 509/364/2019 від 08.04.2019 р.

Наразі позивач зазначає, що в пункті 3.2.1. договору передбачено обов`язок покупця провести оплату за товар з дотриманням порядку та строків, визначених в п. 2 договору та додатків до договору. Додаток № 1 від 29.11.2017 р., який визначає найменування, кількість та строк розрахунків за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-11/0028 від 30.11.2017р., передбачає, що 100% оплата повинна бути проведена до 31.03.2018р. включно.

Як зазначає позивач, ТОВ Антей свій обов`язок щодо своєчасної поставки товару належної якості за договором № 54К від 28.11.2017 р. виконало в повному обсязі, відповідач прийняв вказаний товар по кількості та якості без будь-яких зауважень та виявлення недоліків. Однак, ФГ Весна здійснена лише часткова оплата за поставлений товар, у зв`язку з чим станом на 01.04.2018 р. у останнього наявна заборгованість у розмірі 691622,44 грн.

Відповідно до п. 7.4. договору покупець у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни товару, сплачує на користь постачальника проценти в розмірі 48 процентів річних з простроченої суми.

Відтак, оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо оплати поставленого товару, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.4 договору нараховані відповідачу 48% річних від простроченої суми в розмірі 377455,30 грн. та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в сумі 66907,03 грн., що заявлені до стягнення.

Крім того, пунктом 7.2 договору встановлено, що покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті у встановлені договором строки ціни товару, сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

При цьому позивач посилається на п. 7.10 договору, яким визначено, що згідно ст. 259 ЦК України сторони дійшли згоди про збільшення терміну позовної давності по всім зобов`язанням (сплаті заборгованості, пені, штрафу, відсотків, збитків від інфляції та гривневої різниці ціни товару), що виникли на підставі цього договору до 3 років. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань здійснюється без застосування норм п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відтак, за неналежне виконання відповідачем умов договору позивачем здійснено нарахування пені, розмір якої з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу складає за розрахунком позивача 277653,25 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.06.2019 р. позовну заяву ТОВ Антей прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1471/19 за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання з викликом учасників справи призначено на 24.06.2019 р.

10.07.2019 р. від позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.07.2019 р. у справі № 916/1471/19 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 29.07.2019 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.07.2019 р. у справі № 916/1471/19 розгляд справи відкладено на 05 серпня 2019 р. з огляду на неявку сторін.

05.08.2019 р. від позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

У судове засідання 05.08.2019 р. представники сторін не з`явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлений судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані поштові повідомлення про вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі від 03.06.2019 р. (а.с. 76), ухвали суду про відкладення підготовчого провадження від 24.06.2019 р. (а.с. 89), ухвали суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 10.07.2019 р. (а.с. 94).

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

28 листопада 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Антей (постачальник) та Фермерським господарством Весна (покупець) укладено договір поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 54К, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується на умовах, визначених договором, передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, або здійснивши розрахунок за товар авальованим векселем на умовах та в порядку, передбаченому договором та додатками до договору. Найменування товару, його кількість, ціна, строки та умови поставки покупцю, строки оплати ціни товару та її доларовий еквівалент, а також інші умови, визначені в додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною (п. 1.2 договору). Якщо інше не обумовлене у додатках до цього договору, товар поставляться на умовах EXW (Інкотермс 2010), місце отримання вказане в графі Базис поставки додатку до договору (п. 1.5 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору якість товару відповідає сертифікату якості підприємства-виробника.

За умовами п. 2.1 договору ціна договору становить загальну вартість товару, що зазначена у додатках до договору, із врахуванням вимог пунктів 2.2-2.3 договору. Сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору. Застереження: сторони встановлюють, що ціни на непоставлений товар визначені на день підписання цього договору та вказані в відповідному додатку втрачають свою силу у випадку та в день введення державою нових, або зміни існуючих ставок обов`язкових платежів/зборів, зміни умов функціонування валютного ринку тощо. У такому випадку сторони мають погодити нові ціни на товар та відповідно укласти новий додаток до цього договору. У випаду коли сторони не дійдуть згоди щодо нової ціни товару, цей договір вважається припиненим в частині зобов`язань постачальника передати товар покупцеві.

В п. 2.2 договору сторони погодили, що на дату оплати ціна товару підлягає обов`язковому коригуванню без додаткового узгодження. Коригування ціни товару здійснюється за наступною формулою: Ц = Цдод х (Коп/Кдод.), де Цдод - ціна товару на дату підписання додатку до договору в українській гривні; Коп - офіційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений НБУ на дату оплати; Кдод - офіційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений НБУ на дату підписання додатку до договору. Коригування відбувається, якщо на оплати товару значення показника Коп/Кдод більше або дорівнює значенню 1,01. У випадку відсутності повного розрахунку за товар та пред`явлення постачальником до покупця вимоги розрахунку, в якості Коп приймається офіційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений НБУ на дату складення вимоги (п. 2.3 договору).

За умовами п. 2.4 договору покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.3 договору, у вигляді відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору.

В п. 2.5 договору передбачено, що відстрочений платіж за поставлений товар, за згодою постачальника, може проводитися авальованим векселем, у такому випадку сторони договору окремою додатковою угодою до договору погоджують наступні реквізити векселя: вид векселя (простий чи переказний); банк-аваліст; дата погашення векселя. Вексель повинен бути переданий постачальнику в день фактичного отримання покупцем товару. Всі витрати, пов`язані з оформленням та обслуговуванням векселя несе покупець.

Відповідно до п. 2.6 договору покупець має право провести дострокову оплату вартості (ціни) товару.

Згідно п.п. 2.8, 2.9 договору оплата здійснюється шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника, вказаний в рахунку. Рахунок вважається чинним протягом дня, яким він датований. Якщо строк дії рахунку, вказаний на самому рахунку, не співпадає із п.2.8 цього договору, пріоритетним є строк дії вказаний у п 2.8 цього договору.

За умовами п. 2.10 договору факт поставки та передачі товару від постачальника до покупця фіксується шляхом складання та підписання видаткових накладних (або актів прийому-передачі) повноважними представниками сторін. З моменту прийому-передачі товару та отримання від покупця оригіналу довіреності на отримання товару до покупця переходить право власності на товар та ризики його випадкового знищення або пошкодження.

Пунктом 2.11 договору сторони погодили, що фактом оплати вважається зарахування коштів на рахунок постачальника вказаний в рахунку.

Постачальник зобов`язаний: передати товар покупцеві в строк та на умовах, які вказані в додатку до договору за умови надання покупцеві довіреності на отримання товару. Постачальник має право поставити товар достроково повідомивши про це покупця. У випадку перерахування покупцем коштів в рахунок оплати товару пізніше, ніж це передбачено договором, постачальник має право притримати виконання свого зобов`язання щодо передачі товару (в даному випадку покупець має право відмовитися від прийняття товару, а постачальник зобов`язаний повернути сплачені кошти покупцю) та передати товар покупцеві по вартості (ціні), яка складеться на день передачі (за умови письмового погодження нової ціни з покупцем), або відмовитись від виконання зобов`язань без настання для себе будь-яких фінансових наслідків по договору та повернути покупцеві раніше сплачені ним суми за вирахуванням витрат, понесених постачальником у зв`язку з виконанням цього договору. Передати покупцю разом з товару документ, які підтверджують якість товару (копію сертифікату якості, інструкції по використанню, свідоцтва про державну реєстрацію товару, свідоцтва на насіння тощо) (п.п. 3.1.1, 3.1.2 п. 3.1 договору).

Умовами п. п. 3.2.1, 3.2.2 п. 3.2 договору визначено, що покупець зобов`язаний: провести оплату за товар з дотриманням порядку та строків, передбачених п. 2 договору та додатків до договору; при перерахуванні коштів обов`язково вказувати в платіжному дорученні рахунок або номер і дату укладення цього договору та додатку до нього. У випадку відсутності в платіжному документі цих реквізитів, постачальник самостійно визначає порядок, суми та напрямки зарахування отриманих коштів в рахунок погашення існуючих зобов`язань покупця за іншими договорами, укладеними між сторонами. У разі порушення покупцем строків оплати, постачальник, незалежно від вказаного покупцем призначення платежу, має право зарахувати кошти в рахунок оплати простроченої заборгованості покупця перед постачальником в порядку, передбаченому п. 2.7 договору. Оплата вважається проведеною після зарахування коштів на рахунок постачальника, який вказано в цьому договорі.

В п. 4.2 договору передбачено, що приймання товару за кількістю здійснюється відповідно до товаросупроводжувальних документів (видаткової (товарно-транспортної) накладної) та згідно вимог Інструкції № П-6 від 15.06.1965 р. Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, але з урахуванням умов цього договору.

Відповідно до п. 4.3 договору приймання товару за якістю здійснюється відповідно до даних, зазначених у документах, які посвідчують якість товару та згідно вимог Інструкції № П-7 від 25.04.1966 р. Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, але з урахуванням умов цього договору.

Згідно п. 4.4 договору приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в момент його отримання від постачальника. Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару, його вагу, комплектність, цілісність тари, пломб на ній (при їх наявності), а також відсутність ознак пошкодження або псування товару.

За умовами п. 4.5 договору після приймання товару за кількістю, претензії покупця щодо кількості, пакування (крім претензій щодо нестач товару всередині упаковки або тари) чи зовнішнього вигляду товару не приймаються.

Пунктом 4.6 договору сторони погодили, що у випадку виявлення невідповідності товару по кількості чи якості під час приймання товару, покупець повинен письмово заявити про це постачальнику негайно та викликати представника постачальника для складання акту, в якому фіксується виявлена невідповідність товару по кількості чи якості.

Господарські зобов`язання сторін договору, які виникли на його основі, існують із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та діють до 31.03.2018 р. (п. 5.1 договору).

Положеннями п. 5.2 договору передбачено, що у разі невиконання умов договору в установлений строк, договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що не звільняє сторони від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань за договором.

Умовами п. 7.2 договору визначено, що покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті у встановлені договором строки ціни товару, сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

В п. 7.4 договору передбачено, що покупець у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті ціни товару, сплачує на користь постачальника проценти в розмірі 48 процентів річних з простроченої суми.

Відповідно до п. 7.9 договору нарахування та стягнення штрафних санкцій (штраф, неня, збитки від інфляції, відсотки) та відшкодування збитків за невиконання або неналежне виконання зобов`язань є правом, а не обов`язком постачальника / покупця.

Також, як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 54К від 28.11.2017 р. між позивачем та відповідачем підписані додатки № 1, 2, 3 до договору № 54К від 28.11.2017 р., в яких визначено найменування, кількість та ціна товару, що купується покупцем на умовах відстрочення сплати кінцевого розрахунку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір, який за своєю правовою природою відноситься до договору поставки, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, на виконання умов договору поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 54К від 28.11.2017 р. ТОВ Антей поставлявся обумовлений договором товар за замовленнями покупця. Зокрема, за вказаним договором № 54К від 28.11.2017 р. ТОВ Антей за період з 29.11.2017 року та 30.11.2017 року було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 2921493,88 грн. (з т.ч. ПДВ), що підтверджується:

- видатковою накладною від 29.11.2017 р. № РН-11/0014, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 130999,48 грн. (а.с. 31);

- видатковою накладною від 29.11.2017 р. № РН-11/0015, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 980400,00 грн. (а.с. 32);

- видатковою накладною від 29.11.2017 р. № РН-11/0016, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 368640,00 грн. (а.с. 33);

- видатковою накладною від 29.11.2017 р. № РН-11/0017, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 455040,00 грн. (а.с. 34);

- видатковою накладною від 29.11.2017 р. № РН-11/0018, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 219600,00 грн. (а.с. 35);

- видатковою накладною від 30.11.2017 р. № РН-11/0021, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 22334,40 грн. (а.с. 36);

- видатковою накладною від 30.11.2017 р. № РН-11/0028, відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 744480,00 грн. (а.с. 37).

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

При цьому поставлений позивачем товар було отримано уповноваженими особами відповідача, про що свідчать підписи осіб на вказаних видаткових накладних, які скріплені печаткою відповідача.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем згідно вищевказаних накладних, що повністю узгоджується з умовами укладеного сторонами договору.

Більш того, слід зазначити, що у випадку поставки позивачем неналежної якості відповідач був наділений правом на відмову в отриманні такого товару, натомість товар було прийнято без зауважень, про що свідчать наявні підписи уповноваженої особи відповідача на вказаних видаткових накладних.

Також, за ствердженнями позивача, що не спростовані відповідачем, протягом лютого 2018 року та квітня 2018 року останнім було частково повернуто постачальнику товар на загальну суму 2177013,88 грн., а саме:

- 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0014 від 29.11.2019 р.;

- 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0018 від 29.11.2019 р.;

- 20.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0021 від 30.11.2019 р.;

- 22.02.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0015 від 29.11.2019 р.;

- 30.04.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0016 від 29.11.2019 р.;

- 30.04.2018 р. повернуто товар за видатковою накладною № РН-11/0017 від 29.11.2019 р.

Відтак, неповернутим залишився товар, поставлений за видатковою накладною від 30.11.2017 р. № РН-11/0028 на суму 744480,00 грн.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отримання відповідачем поставленого з боку позивача товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 54К від 28.11.2017 р., а також чинного законодавства на підставі оформленої відповідно до умов договору видаткової накладної.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Так, в п.п. 3.2.1 п. 3.2 договору встановлено, що покупець зобов`язаний провести оплату за товар з дотриманням порядку та строків, передбачених п. 2 договору та додатків до договору.

При цьому в додатку № 3 від 30.11.2014 р. до договору № 54К від 28.11.2017 р. сторони встановили, що відповідачеві постачається товар Торнадо 500 в кількості 6000 т на загальну суму 744480,00 грн. (в т.ч. ПДВ 124080,00 грн.), строк оплати якого визначено до 31.03.2018 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач частково розрахувався за отриманий товар згідно спірної видаткової накладної від 30.11.2017 р. № РН-11/0028 на суму 744480,00 грн., а саме 12.12.2017 р. здійснив оплату в розмірі 52857,56 грн., про що свідчить довідка ПАТ Укргазбанк № 509/364/2019 від 08.04.2019 р. Відтак, сума заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений згідно видаткової накладної від 30.11.2017 р. № РН-11/0028 товар становить 691622,44 грн. (744480,00 грн. (загальна сума поставленого товару) 52857,56 грн. (сплачено відповідачем)).

При цьому докази, які б підтверджували факт повної сплати відповідачем отриманого товару за вказаною накладною від 30.11.2017 р. № РН-11/0028 згідно умов договору № 54К від 28.11.2017 р., в матеріалах справи відсутні. Так, несплатою позивачу у повному обсязі вартості отриманого товару за вказаною накладною відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за договором № 54К від 28.11.2017 р., що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості в розмірі 691622,44 грн.

З метою досудового врегулювання спору між сторонами позивачем була надіслана на адресу відповідача претензія від 28.11.2018 р. про сплату заборгованості за договором поставки на умовах відстрочення кінцевого розрахунку № 54К від 28.11.2017 р., яка отримана відповідачем 11.12.2018 р., що підтверджується копією рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення, наявної в матеріалах справи (а.с. 67). Проте, відповіді на вказану претензію матеріали справи не містять.

Щодо вимог позивача про стягнення нарахованої пені в розмірі 277653,25 грн. суд зазначає наступне.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем всієї вартості поставленого товару) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Враховуючи те, що відповідачем не були виконані зобов`язання за договором № 54К від 28.11.2017 р. щодо оплати отриманого товару у встановлений строк, відповідно відповідачем було допущено прострочення виконання своїх зобов`язань за спірним договором.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 7.2 договору зазначено, що покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті у встановлені договором строки ціни товару, сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно ч. 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України, а також за період у шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Відтак, за загальним правило частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України. Так, нарахування пені можливо за шість місяців, визначених частиною шостою статті 232 ГК України, а право на стягнення такої пені може бути заявлено в межах передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України річного строку позовної давності.

Проте в п. 7.10 договору № 54К від 28.11.2017 р. сторони, керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди про збільшення терміну позовної давності по всім зобов`язанням (сплаті заборгованості, пені, штрафу, відсотків, збитків від інфляції та гривневої різниці ціни товару), що виникли на підставі цього договору до 3 років. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов`язань здійснюється без застосування норм п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Отже, наведені умови договору містять домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності по зобов`язанням по сплаті пені, а також домовленість щодо збільшення строку нарахування пені, що узгоджується з приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та не суперечить чинному законодавству.

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення оплати за отриманий товар позивачем заявлена до стягнення пеня, нарахована відповідачу за період з 01.04.2018 р. по 20.05.2019 р. на суму 277653,25 грн. з урахуванням діючої у вказаному періоді прострочення ставки НБУ, розрахунок якої міститься в позовній заяві (а.с. 8), що узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 193, ст. 230 та ч. 6 ст. 232 ГК України та ч. 1 ст. 549 ЦК України. Адже сторонами в п. 7.10 договору погоджено незастосування положень ч. 6 ст. 232 ГК України щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, які застосовуються до відповідних правовідносин в разі, якщо інше не встановлено законом або договором. Тобто сторонами погоджено нарахування пені за період понад. Аналогічна правова позиція щодо можливості нарахування пені понад встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України строк наведена в постанові Верховного Суду України від 18.04.2011 р. у справі № 30/191.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені на загальну суму 277653,25 грн., суд вважає вказаний розрахунок обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення пені у заявленому розмірі за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару за договором поставки № 54К від 28.11.2017 р. підлягають задоволенню.

Щодо нарахування 48% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення процентів річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення процентів річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що в укладеному сторонами по справі договорі поставки № 54К встановлено 48% річних, відповідно сплаті підлягають саме 48% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 48% річних за період з 01.04.2018 р. по 20.05.2019 р. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 48% річних в розмірі 377455,30 грн., нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару, судом встановлено, що вказаний розрахунок 48% річних був здійснений позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не спростовано. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 48% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленого товару в розмірі 377455,30 грн. (691622,44 грн./100%х48%/365 дн. х 415 дн.).

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Враховуючи викладене та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару за договором на підставі видаткової накладної від 30.11.2017 р. № РН-11/0028 в розмірі 66907,03 грн. та встановлено, що розрахунок інфляційних втрат є невірним. Так, судом виявлено, що розмір інфляційних втрат з урахуванням встановленого судом сукупного індексу інфляції за обраний позивачем період прострочення з 01.04.2018 р. по 20.05.2019 р. складає 71928,73 грн. ((691622,44 грн. (сума боргу) х 1,104 (сукупний індекс інфляції) 691622,44 грн.). В свою чергу оскільки заявлена позивачем до стягнення сума інфляційних втрат є меншою, ніж вище розрахована судом, та з огляду на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно підлягає стягненню сума інфляційних втрат, яка заявлена позивачем в розмірі 66907,03 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Антей обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 21204,57 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Антей до Фермерського господарства Весна про стягнення 1413638,02 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Фермерського господарства Весна (66143, Одеська область, Балтський район, с. Оленівка; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Антей (19620, Черкаська область, Черкаський район, с. Будище, вул. Зої Космодем`янської, 4; ) заборгованість в сумі 691622/шістсот дев`яносто одна тисяча шістсот двадцять дві/грн. 44 коп., пеню в сумі 277653/двісті сімдесят сім тисяч шістсот п`ятдесят три/грн. 25 коп., 48% річних в сумі 377455/триста сімдесят сім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять/грн. 30 коп.; інфляційні втрати в сумі 66907/шістдесят шість тисяч дев`ятсот сім/грн. 03 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 21204/двадцять одна тисяча двісті чотири/грн. 57 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 14 серпня 2019 р.

Суддя В.С. Петров