СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2019 р. Справа № 917/720/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В.,

суддя Істоміна О.А. , суддя Стойка О.В.

за участю секретаря судового засідання Кохан Ю.В.

та представників:

позивача - Ковалик В.В. (довіреність від 29.06.2019);

відповідача - Арзуманян В.А. (свід. №597 від 22.05.2008, ордер серія ВІ №1001301 від 26.07.2019);

3-ої особи (на стороні позивача) - не з`явився;

1-ої 3-ої особи (на стороні відповідача) - не з`явився;

2-ої 3-ої особи (на стороні відповідача) - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (вх.№2039П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.11.2018 (суддя Ореховська О.О., повний текст рішення складено 06.12.2018) у справі № 917/720/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ,

до Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод", м. Полтава,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України, м. Київ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. Фізична особа ОСОБА_1 , м. Полтава ,

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надбання", м. Київ,

про визнання договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014 недійсним та застосування наслідків недійсності договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, а саме визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 02.10.2014, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Надбання", -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк") звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" (далі - ПП "Полтавський ЛМЗ") про визнання договору кредитної лінії від 20.06.2014 №НКЛ-2004202/1 недійсним та застосування наслідків недійсності договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, шляхом визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 02.10.2014, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Надбання".

Позов обгрунтовано тим, що оспорюваний договір кредитної лінії від 20.06.2014 №НКЛ-2004202/1 всупереч положенням постанови Правління Національного банку України № 348/БТ укладено за відсутності згоди представника Національного банку України на вчинення даного правочину.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.11.2018 у справі №917/720/18 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема з тих підстав, що відповідно до положень статей4, 203, 204 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є невідповідність його змісту вимогам нормативно-правових актів, зазначених у статті 4 цього Кодексу, у зв`язку з чим недотримання в момент укладення спірного договору однією зі сторін приписів Постанови Правління Національного банку України №348/БТ, як правового акту індивідуальної дії, не спричиняє недійсність такого правочину в порядку, передбаченому статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, та подав на нього до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається, зокрема на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно в якості відмови в позові зазначив про те, що недотримання під час вчинення спірного правочину приписів Постанови Правління Національного банку України №348/БТ, яка є актом індивідуальної дії,не спричиняє недійсність такого правочину в порядку, передбаченому статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки зазначена Постанова хоч і не є нормативно-правовим актом, але відповідно до положень Закону України «Про банки та банківську діяльність» є обов`язковою для виконання позивачем, як така, що спрямована на стабілізацію банку та підтримання його платоспроможності.

Також скаржник зазначив, що на порушення ст. 8 Господарського процесуального кодексу України,п. 4,7 ч. 2 , ч. 3 , 6 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» господарський суд першої інстанції не призначив розгляд справи у закритому судовому засіданні, чим позбавив позивача можливості надати для огляду та дослідження документи, які містять банківську таємницю.

Системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями 04.07.2019 для розгляду даної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №917/720/18 за апеляційною скаргою ПАТ "Дельта Банк" на рішення господарського суду Полтавської області від 29.11.2018 у справі №917/720/18 та встановлено строк відповідач та третім особам для подання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику. Призначено розгляд справи на 30.07.2019.

У встановлений ухвалою суду від 09.07.2019 строк, ПП "Полтавський ЛМЗ" надало відзив (вх. №7056 від 29.07.2019) з доказами його надсилання учасникам справи, в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Треті особи своїм процесуальним правом не скористались, відзиви на апеляційну скаргу у строк, встановлений ухвалою суду від 09.07.2019 не надали.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 р. розгляд апеляційної скарги призначено на 30.07. 2019 р. об 11:00 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 р. оголошено перерву у судовому засіданні до 13.082019 р. о 12:30 год.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2019,у зв`язку з відпусткою суддів Білецької А.М. та Медуниці О.Є. для розгляду даної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий (суддя-доповідач) Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Стойка О.В.

Від представника ПАТ "Дельта Банк" надійшло клопотання (вх. №6952 від 25.07.2019), в якому заявник просить здійснювати розгляд справи в закритому судовому засіданні. В обґрунтування клопотання зазначає, що з метою обґрунтування своїх доводів і заперечень у даній справі ПАТ "Дельта Банк" надає суду для огляду та дослідження наступні докази: постанову Правління Національного банку України від 12.06.2014 за №348/БТ та постанову Правління Національного банку України від 12.02.2014 за №102/БТ, які мають гриф "БАНКІВСЬКА ТАЄМНИЦЯ".

Колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання, з наступних підстав.

Відповідно до статті 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, установлених законом,

Про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або закритою його частину.

Розгляд справи та вчинення окремих процесуальних дій у закритому судовому засіданні проводяться з додержанням правил здійснення судочинства в господарських судах. Під час такого розгляду можуть бути присутні лише учасники справи, а в разі необхідності - свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі. Суд попереджає зазначених осіб про обов`язок не розголошувати інформацію, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувається в закритому судовому засіданні.

Використання систем відеоконференцзв`язку та транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет у закритому судовому засіданні не допускаються.

Якщо під час закритого судового засідання буде встановлено, що інформація, для забезпечення нерозголошення якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися в закритому судовому засіданні, вже є публічно доступною або обмеження доступу до інформації є безпідставним чи не відповідає закону, суд постановляє ухвалу про подальший розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Натомість постанови Правління Національного банку України від 12.06.2014 за №348/БТ та постанову Правління Національного банку України від 12.02.2014 за №102/БТ винесені ще у 2014 році, більш ніж за 5 років до розгляду даної справи та на ці постанови та їх зміст позивач посилався в іншому провадженні у справі № 917/628/16, розгляд якої проводився у відкритому судовому засіданні і судові рішення у зазначеній справі, в яких наведено зміст зазначених постанов прийняті у 2017 році і в цьому ж році внесені до єдиного державного реєстру, а наведена в них інформація є загальнодоступною відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень».

У судовому засіданні 13.08.2019 р. представник позивача підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні 13.08.2019 р. представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Треті особи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання повторно не направили представників, що відповідно до п. 2 ч. 3 статті 202 цього Кодексу є підставою для розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою технічних засобів фіксації та було складено протокол судового засідання.

Частиною 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.

02.03.2015 р. Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову № 150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії "неплатоспроможних"; виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT "Дельта Банк".

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT "Дельта Банк" призначено Кадирова В.В.

Згідно з рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.2015р. та №147 від 03.08.2015р. тимчасову адміністрацію в "Дельта Банк" було продовжено до 02.10.2015 року.

Згідно з Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.15р. № 181, розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05.10.2015р. по 04.10.2017р. та призначено уповноважену особу Фонду з делегуванням повноважень ліквідатора - Кадирова Владислава Володимировича.

Публікація відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банка та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відбулася 08.10.2015р. в газеті "Голос України" № 187 (6191).

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20.02.2017р. № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк" та повноваження Кадирова В.В. на 2 роки, до 04.10.2019р.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 Цивільного кодексу України, особливості ліквідації банків встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Так, відповідно до ст. 77 Закону України "Про банку і банківську діяльність", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, у день отримання рішення Національного банку Україні про ліквідацію банку, набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" №4452-УІ від 23.02.2012р., який набрав чинності 21.09.2012р.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - "Фонд"), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 8 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

За приписами ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи;

04.11.2010р. між позивачем банком та відповідачем було укладено Кредитний договір № НКЛ-2004202, відповідно до умов якого Банк зобов`язався видати відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов Договору, кредит видається в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 14 220 117,00 грн. зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 17 % річних із кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 24.02.2017 р. (а.с. 17-19).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що виникло з вищевказаного Кредитного договору, 04.11.2010р. між Банком та Позичальником було укладено Іпотечний договір № НКЛ-2004202/S-2, за умовами якого предметом іпотеки є нежитлові будівлі та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому Банком між AT "Дельта Банк" та ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" було укладено Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. (а.с . 20-22)(оспорюваний договір у даній справі), на умовах якого відповідачу було видано кредит в сумі 11 283 063,22 грн. строком до 20 вересня 2014 року з платою за користування кредитом із розрахунку 18,5% річних.

Пунктом 1.2. Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. зазначено, що кредит надається для рефінансування кредитної заборгованості Позичальника перед Банком за Договором кредитної лінії № НКЛ-2004202 від 04.11.2010р.

Заборгованість Позичальника за Договором кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. забезпечувалась: Договором застави майнових прав №НКЛ-2004202/l/S-l від 20.06.2014р., червня 2014 року з ОСОБА_1 , заставною вартістю 4 700 000,00 грн.

02.10.2014р. між позивачем та ТОВ "ФК "Надбання" було укладено Договір відступлення права вимоги (а.с. 24) (з урахуванням Договору про внесення змін № 1 від 31.10.2014р.) , за умовами якого ПАТ "Дельта Банк" (Первісний кредитор) передав, а ТОВ "ФК "Надбання" (Новий кредитор) прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов`язань ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" за Договором кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. на суму 7 075 473,83 грн.

Ціна відступлення права вимоги склала - 15 001,00 грн., яку ТОВ "ФК "Надбання" зобов`язалось сплатити Банку в строк до 31.10.2014р. (п. 1.4. , 1.5. Договору відступлення права вимоги від 02.10.2014р.),

Пунктом 5.3. Договору відступлення права вимоги від 02.10.2014р. визначено, що договір укладено з відкладальною умовою, у зв`язку з тим, що права та обов`язки сторін за цим Договором, настають після часткового погашення (в будь - який спосіб, в тому числі, але не обмежуючись, шляхом звернення стягнення на заставне майно) заборгованості за Договором кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. в сумі 4 700 000,00 грн.

За змістом позовної заяви ціна відступлення була сплачена Новим кредитором - ТОВ "ФК "Надбання" 31.10.2014р. з рахунку НОМЕР_1 .

26.02.2014р. Постановою Правління Національного банку України №102/БТ з метою недопущення погіршення стану ліквідності АТ "Дельта Банк" та захисту інтересів його вкладників правлінням Національного банку України було надано АТ "Дельта Банк" кредит для збереження ліквідності в сумі 800 млн. грн на строк до 360 днів.

12.06.2014р. Постановою Правління Національного банку України №348/БТ було внесено зміни до Постанови №102/БТ та закріплено право Національного банку України призначити в АТ "Дельта Банк" представника Національного банку України Малюшкевича С.Е. для здійснення контролю за використанням кредиту для збереження ліквідності, та визначено у додатку його функціональні обов`язки.

Зокрема, в Додатку до Постанови Правління Національного банку України №348/БТ встановлено, що операції Банку та його клієнтів з кредитування (за сумами, що перевищують 500 тис. грн. (в еквіваленті), операції банку та його клієнтів щодо зміни та реалізації заставленого майна за наданими кредитами за сумами, що перевищують 10000 тис. грн. (в еквіваленті) погоджуються з представником Національного Банку України.

Посилаючись на те, що приписами Постанови Правління Національного банку України №348/БТ встановлено обов`язок отримання ПАТ "Дельта Банк" в момент укладення Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. згоди представника Національного Банку України на вчинення даного правочину, яка відсутня,позивач просить визнати цей Договір недійсним.

У зв`язку з тим, що Договір кредитної лінії №HKJl-2004202/l від 20.06.2014 р. позивач вважає недійсним, то і Договір про відступлення права вимоги від 02.10.2014р., укладений АТ "Дельта Банк" з ТОВ "ФК "Надбання", який є похідним від оспорюваного договору, на його думку, має бути визнаний недійсним в порядку статті 216 Цивільного кодексу України, як наслідок недійсності оспорюваного Кредитного договору.

Відповідно до ч. 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 203 Цивільного кодексу України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в моментом вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 4 Цивільного кодексу України передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.

Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Як правомірно зазначив господарський суд першої інстанції, положення зазначених статей 203, 204 Цивільного кодексу України необхідно застосовувати з урахуванням статті 4 Цивільного кодексу України. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Аналогічний підхід викладено Верховним Судом України в Узагальненнях практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними.

Тобто правочин має відповідати положенням нормативно-правових актів, зазначених в статті 4 Цивільного кодексу України.

Господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що, вирішуючи питання щодо правової природи документа Національного банку України про надання кредиту для збереження ліквідності, на недотримання положень якого при укладенні спірного правочину посилається позивач, слід враховувати, що під нормативно-правовим актом розуміється офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування (пункт 1.4 Наказу Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 "Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів"). Відтак, постанови правління Національного банку України не є нормативно-правовими актами, а є правовими актами індивідуальної дії. Подібна за спрямованістю позиція висловлювалась Верховним Судом України в Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин.

З врахуванням вказаного, недотримання в момент укладення договору однією із сторін приписів Постанови Правління Національного банку України №348/БТ, як правового акту індивідуальної дії, не спричиняє недійсність такого правочину в порядку, передбаченому статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника-позивача щодо обов`язковості для нього приписів Постанови Правління Національного банку України №348/Б стосовно отримання ПАТ "Дельта Банк" в момент укладення Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р. згоди представника Національного Банку України на вчинення даного правочину, оскільки це не є обставиною, з якою чинне законодавство пов`язує підстави його недійсності.

Також суд першої інстанції в обґрунтування відмови в позові правомірно послався на наступне.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.01.2017 у справі № 917/1628/16 ПАТ "Дельта Банк" позовні вимоги задоволено: визнано недійсним Договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, укладений між ПАТ "Дельта Банк" та ПП "Полтавський ливарно-механічний завод"; стягнуто з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" на користь ПАТ "Дельта Банк" судовий збір у сумі 1 378 грн.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним Договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014р., ПАТ "Дельта Банк" посилалося на те, що зазначений договір є нікчемним в силу п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки, на думку ПАТ "Дельта Банк" , віднесення банку 02.03.215р. до категорії неплатоспроможних та неможливості виконання в повному обсязі грошового зобов`язання перед клієнтами стало безпосереднім наслідком укладання оспорюванного кредитного договору та його виконання, шляхом передання у строкове платне користування ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" кредиту у розмірі 11 283 063,22грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.09.2017р., рішення господарського суду Полтавської області від 10.01.2017р. скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Додатковою постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 стягнуто з ПАТ "Дельта Банк" на користь ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 760 грн.

Господарські суди апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду справи № 917/1628/16 дійшли висновку про те, що при укладенні оспорюваного правочину сторонами було дотримано документальне оформлення кредитного договору; визначено розмір кредитного зобов`язання, строк повернення та розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок і форма сплати процентів й основного боргу, права, зобов`язання, відповідальність сторін щодо надання і погашення кредитів, перелік відомостей, розрахунків та інших документів, необхідних для кредитування, періодичність їх подання банку; узгоджено питання забезпечення кредитного зобов`язання. ПАТ "Дельта Банк" не доведено відмінність обсягу прав та обов`язків боржника, закріплених в оспорюваному договорі кредитної лінії від 20.06.2014, з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією банку, в силу неподання останньої для належного дослідження її судом, що в цілому свідчить про недоведеність ПАТ "Дельта Банк" факту укладення кредитного договору, умови якого передбачали б надання відповідачу (ПП "Полтавський ливарно-механічний завод") переваг (пільг), прямо невстановлених законодавством чи внутрішніми документами банку.

Також під час розгляду справи № 917/1628/16 в суді апеляційної інстанції колегією суддів встановлено, що 02.10.2014р. (передача права вимоги за договором кредитування ТОВ "ФК "Надбання") на виконання договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 було здійснено:

-02 жовтня 2014 року погашення боргу в розмірі 4 512 947,93 грн. за рахунок договору поруки;

-03 липня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 03 липня 2014 року в сумі 32 133, 70 грн.;

-04 серпня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 04 серпня 2014 року в сумі 30 773, 24 грн.;

-04 серпня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 04 серпня 2014 року в сумі 41 078, 81 грн.;

-08 вересня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 08 вересня 2014 року в сумі 61 421,00 грн.;

-02 жовтня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 08 вересня 2014 року в сумі 59 104,12 грн.

Таким чином, як зазначив суд апеляційної інстанції позивач пов`язаність укладення і виконання кредитного з неплатоспроможністю Банку та/або неможливістю виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами розглядає суто статично (пов`язує обставину неплатоспроможності з видачею відповідачу кредиту у розмірі 11 283 063,22 грн. 20 червня 2015 року), залишаючи поза увагою суми погашеної боржником заборгованості до моменту віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних (02.03.2015р.).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

Отже, рішення господарських судів у справі № 917/1628/16 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

У відповідності до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Статтею 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги ту обставину, що під час розгляду справи № 917/1628/16 судом встановлено факт часткового виконання зобов`язання з погашення кредитних коштів за спірним договором і виконання зобов`язання було прийнято позивачем, вказані факти свідчать про схвалення та прийняття до виконання спірного договору ПАТ "Дельта Банк", що виключає можливість визнання його недійсним з підстав перевищення представником позивача своїх повноважень.

До того ж частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не наведено жодних обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та відмовив у зв`язку з цим в позові про визнання недійсним оспорюваного Кредитного Договору .

Стосовно вимоги позивача щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного Кредитного договору шляхом визнання Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2014р., укладеного між ПАТ "Дельта Банк" (Первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Надбання" (Новий кредитор), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в її задоволенні, пославшись на те, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в частині визнання Кредитного Договору недійсним виключається застосування наслідків його недійсності до спірних правовідносин сторін, та крім цього, стаття 216 Цивільного кодексу України не містить таких наслідків недійсності правочинів, як визнання недійсним похідних від них правочинів.

Також господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частинами 3-5 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови "Про судове рішення" №14 від 18.12.2009р., встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Також в пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що позовні вимоги є необґрунтованими, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові саме з цих підстав, відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо того, що суд першої інстанції на порушення ст. 8 Господарського процесуального кодексу України,п. 4,7 ч. 2 , ч. 3 , 6 ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» не призначив розгляд справи у закритому судовому засіданні, з тих самих підстав, з яких відхилено заявлене скаржником апеляційному господарському суду клопотання щодо проведення закритого судового засідання.

Зокрема, як зазначено вище, відповідно до статті 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, установлених законом,

Якщо під час закритого судового засідання буде встановлено, що інформація, для забезпечення нерозголошення якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися в закритому судовому засіданні, вже є публічно доступною або обмеження доступу до інформації є безпідставним чи не відповідає закону, суд постановляє ухвалу про подальший розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Натомість постанови Правління Національного банку України від 12.06.2014 за №348/БТ та постанову Правління Національного банку України від 12.02.2014 за №102/БТ винесені ще у 2014 році, більш ніж за 5 років до розгляду даної справи та на ці постанови та їх зміст позивач посилався в іншому провадженні у справі № 917/628/16, розгляд якої проводився у відкритому судовому засіданні і судові рішення у зазначеній справі, в яких наведено зміст зазначених постанов прийняті у 2017 році і в цьому ж році внесені до єдиного державного реєстру, а наведена в них інформація є загальнодоступною відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень».

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам закону, а оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 86, 129, 236, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.11.2018 у справі № 917/720/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Дана постанова може бути оскаржена у порядку ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.08.2019

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Стойка О.В.