РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2019Справа № 910/6671/19

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
доДержавного агентства резерву України
простягнення 54 543 грн 50 коп.
Представники сторін:не викликались,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.05.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з вимогами до Державного агентства резерву України про стягнення 54 543 грн 50 коп. за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 18.11.2002 № 27-7/524.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 18.11.2002 № 27-7/524 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 54 543 грн 50 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2019, на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву залишено без руху.

07.06.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/6671/19, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

27.06.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

18.07.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2002 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву України, правонаступником якого відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 є Державне агентство резерву України (комітет за договором) та Маріупольським державним морським торгівельним портом, правонаступником якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 є Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" (зберігач за договором) укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 27-7/524 (надалі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - цінності) зберігачем здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

У зв`язку із реорганізацією Державного підприємства "Маріупольський морський торговельний порт" шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них відповідно до розподільчого балансу від 13.06.2013 та акту приймання-передачі від 13.06.2013 та створення внаслідок виділу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", а також переходом прав та зобов`язань за договором № 27-7/524 від 18.1.2002 до правонаступника - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", 11.07.2013 між Державним агентством резерву України та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" укладено додаткову угоду № 3 до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 27-7/524 від 18.11.2002, відповідно до якої замінили преамбулу договору, реквізити зберігача тощо, виклавши їх в іншій редакції та визначили, що сторонами за договором є Державне агентство резерву України та Державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

Відповідно до пункту 1.2. договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1. Передбачені договором форми актів затверджуються комітетом.

Згідно із пунктом 2.1. договору зберігач зобов`язаний вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. (пункт 4.1 договору).

Згідно із пунктом 4.2. договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом та зберігачем. У разі коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Відповідно до пункту 4.3. договору сторони погодили, що оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться безпосередньо після отримання комітетом акта встановленої форми.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (пункт 7.3 договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Статтею 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Нормами частини 3 статті 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" встановлено, що фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов`язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та Державним агентством резерву України було погоджено кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву у Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на 2017 рік відповідно до договору від 18.11.2002 № 27-7/524 та постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 у розмірі 67 333 грн 91 коп.

29.01.2018 позивач направив на адресу відповідача супровідним листом № 17-01-13/162 звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву у Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" за 2017 рік та всі необхідні документи на підтвердження витрат, відповідно до якого позивач фактично витратив на зберігання 54 543 грн 50 коп.

Оскільки вищезазначені документи на адресу позивача не було повернуто та про їх результати розгляду не повідомлено, позивач повторно звернувся до Державного агентства резерву України листом від 11.02.2019 № 17-01-08.1/6 з проханням затвердити звіт про витрати за 2017 рік з актом виконаних робіт та підписати додаткову угоду до договору від 18.11.2002 № 27-7/524.

Зазначені документи відповідач не повернув позивачу з погодженням або без погодження, із зазначеним недоліків, та витрати позивача не компенсував.

02.04.2019 позивач звернувся до відповідача з претензією № 770/17-01-02/вих./17(17-09-19-7П) про стягнення витрат з відповідального зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву на суму 54 543 грн 50 коп., в якій вимагав відшкодувати витрати на утримання та зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 54 543 грн 50 коп.

У відповідь на претензію від 02.04.2019 № 770/17-01-02/вих./17(17-09-19-7П) відповідач листом від 16.04.2019 повідомив, що під час реалізації своїх повноважень Державне агентство резерву України співпрацює з великою кількістю підприємств-відповідальних зберігачів державного (у тому числі мобілізаційного) резерву, більшість яких за результатами збереження майна державного резерву, звертається до суду на предмет відшкодування вартості послуг наданих під час відповідального зберігання та в примусовому порядку успішно стягують витрати, при цьому блокуючи рахунки відповідача, у зв`язку з чим Державне агентство резерву України позбавлене можливості добровільного погашення заборгованості перед позивачем, та у випадку розблокування рахунків Державне агентство резерву України відшкодує витрати позивача у відповідності до вимог законодавства.

Як встановлено судом відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 54 543 грн 50 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не приймаються судом до уваги, оскільки не підписання відповідачем направлених позивачем актів звірки взаєморозрахунків на відшкодування фактичних витрат матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік та не надання вмотивованої відмови від їх підписання не звільняє відповідача від сплати наданих позивачем послуг за договором.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 18.11.2002 № 27-7/524 за 2017 рік та факту наявності заборгованості з відшкодування витрат за зберігання цінностей у розмірі 54 543 грн 50 коп., вимоги позивача про стягнення з відповідача 54 543 грн 50 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код 38727770) в особі Маріупольської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (87510, Донецька обл., місто Маріуполь, Приморський район, проспект Адмірала Луніна, будинок 3, ідентифікаційний код 38728439) 54 543 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот сорок три) грн 50 коп. витрат, здійснених на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б.Плотницька