ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2019 р. Справа№ 911/751/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Кравчука Г.А.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Поліщук В.О.,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 (повний текст рішення складено 22.05.2019)

у справі №911/751/19 (суддя Черногуз А.Ф.)

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради

про стягнення 114 277,69 грн пені, 9 737,41 грн 3% річних та 15 541,04 грн. втрат від інфляції, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради про стягнення 114 277,69 грн. пені, 9 737,41 грн. 3% річних та 15 541,04 грн. втрат від інфляції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено строки виконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором постачання природного газу від 21.12.2015 року № 1384/16-ТЕ-41.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 19529,23 грн. пені, 2207,44 грн. 3% річних, 7152,64 грн. втрат від інфляції, а також 433,34 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повністю сплатив вартість природного газу спожитого у січні та лютому 2016 року, та частково у березні 2016 року, тобто до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а відтак штрафні санкції нараховані на вказану заборгованість підлягають списанню відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі №911/751/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 94 748, 46 грн., 3 процентів річних в розмірі 7 529, 97 грн. та 8 388, 40 грн. втрат від інфляції та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема, Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", ст.ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України та процесуального, ст.ст. 11, 74, 76, 86, 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема на думку позивача списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення здійснюється лише у випадку включення теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, до якого відповідач не включений.

Також апелянта вважає, що оскільки на момент набрання чинності Законом №1730, відповідач мав непогашену заборгованість перед позивачем за договором, застосування судом першої інстанції положень ч. 3, ст. 7 Закону №1730 є неможливим, оскільки невиконана умова за якої така норма застосовується - наявність заборгованості.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі №911/751/19, зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі №911/751/19 та призначено розгляд справи на 25.07.2019 року.

18.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача подав пояснення в яких останній апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 25.07.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (споживач) укладено договір № 1384/16-ТЕ-41 постачання природного газу. Крім того, сторонами було укладено низку додаткових угод до договору, відтак його умови цитуються судом у їх кінцевій редакції. (а.с. 23-29).

Відповідно до п. 1.1. постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Також відповідно до п. 3.1. договору постачальник передає споживачу газ у загальному потоці газу: у разі передачі газу власного видобутку - у пунктах приймання-передачі газу від газодобувних підприємств та від підземних сховищ газу у газотранспортну систему; у разі передачі імпортованого газу (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на митну території України) у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Згідно з п. 3.5. договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику, зокрема, підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Пунктом 3.6. договору встановлено, що постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Додатковою угодою № 3 від 31.03.2016 року до договору постачання природного газу сторони внесли зміни до п. 6.1. останнього та визначили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що вказані зміни діють з 01.04.2016 року. (а.с. 33-35).

Відповідно до п. 8.2. договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 31.03.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12 договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивач у період з січня 2016 по квітень 2016 здійснив поставку газу на користь відповідача на загальну суму 2 380 958, 48 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами та скріплені відбитками їх печаток, а саме:

- від 31.01.2016 року на суму 1 108 979, 78 грн. (а.с. 36);

- від 29.02.2016 року на суму 640 550, 80 грн. (а.с. 37);

- від 31.03.2016 року на суму 585 428, 32 грн. (а.с. 38);

- від 30.04.2016 року на суму 45 999, 58 грн. (а.с. 39).

Зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені печатками підприємств, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Всупереч умовам укладеного між сторонами договору, відповідач своєчасно не здійснив розрахунок з позивачем, що стало підставою для звернення останнього з даним позовом.

Крім того в матеріалах справи наявна копія виписки по фінансовим операціям з КП «Києво - Святошинська тепломережа» Київської обласної ради з 01.01.2016 року по 30.04.2018 року. (а.с. 41-43).

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивачем надано також розрахунок (а.с. 17-22) з якого вбачається та підтверджується переліком операцій по договору (а.с. 41-43), що відповідач остаточно розрахувався з позивачем лише в грудні 2016 року (20.12.2016 року на суму 26 780, 88 грн.) у зв`язку з чим позивачем було нараховано відповідачу 114 277, 69 грн. пені та 9 737, 41 грн. 3% річних (за період з16.02.2016 року по 27.03.2016 року(зобов`язання за січень), з 15.03.2016 року по 23.05.2016 року (зобов`язання за лютий), з 26.04.2016 року по 19.12.2016 року (зобов`язання за березень) та з 26.05.2016 року по 20.12.2016 року (зобов`язання за квітень)) та 15 541, 04 грн. втрат від інфляції (за період з 15.03.2016 року по 31.05.2016 року (зобов`язання за лютий), з 26.04.2016 року по 31.12.2016 року (зобов`язання за березень) та з 26.05.2016 року по 31.12.2016 року (зобов`язання за квітень)).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон).

Статтею 1 вищевказаного Закону врегульовано, що заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, відповідно до ст. 2 вищенаведеного Закону.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону.

При цьому частина 3 статті 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, зазначеною нормою передбачена підстава для звільнення покупців, які використовують природний газ, зокрема, для виробництва теплової енергії, від відповідальності за несвоєчасне виконання ними грошового зобов`язання по оплаті отриманого природного газу.

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконання умов договору, апелянт передав відповідачу природний газ на загальну суму 2 380 958, 48 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, підписаними сторонами без будь-яких зауважень та застережень. Відповідач свої зобов`язання за договором з оплати отриманого природного газу виконав із порушенням строків оплати, а саме, повністю розрахувався 20.12.2016 року.

Тобто, за умовами укладеного договору, покупець отримав газ для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а заборгованість, яка виникла в результаті порушення строків оплати за природний газ, поставлений відповідачу апелянтом у січні, лютому та частково березні 2016 року погашено повністю 25.11.2016 року (а.с. 21, 43), до набрання чинності Законом (30.11.2016 року). Таким чином, такі правовідносини підпадають під дію Закону.

Частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми Закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

В цій частині колегія суддів на підставі ч. 4, ст. 236 ГПК України враховує висновки Верховного Суду, викладені в наступних постановах: від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 03.04.2108 у справі №904/11325/16, від 05.04.2019 у справі № 906/576/18.

Таким чином, доводи апелянта про необхідність включення божника в реєстр є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам спеціального законодавства та усталеній практиці Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи наявне повідомлення про включення до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» з якої вбачається, що відповідача внесено до вказаного реєстру. (а.с. 66).

З урахуванням викладеного, виходячи зі змісту та правової природи спірних правовідносин, а також, встановивши відповідні дати фактичної оплати заборгованості за природний газ, судом першої інстанції було правомірно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Отже, колегія суддів не вбачає порушення норм матеріального права, зокрема в частині застосування положень частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" щодо того, що відповідач не внесений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості і тому до нього не можуть бути застосовані положення частини 3 статті 7 Закону. А тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими та такими, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта, стосовно наявної заборгованості перед позивачем за договором на момент набрання чинності Законом №1730 то застосування судом першої інстанції положень ч.3, ст. 7 Закону №1730 є неможливим, не заслуговують на увагу та не спростовують висновків місцевого господарського суду, оскільки як вбачається зі змісту рішення та резолютивної частини, судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги частково, а саме врахована суму заборгованості наявної у відповідача перед позивачем за період січень, лютий та частково березень 2016 року, яка на момент набрання чинності Закону №1730 не була погашена.

Також, колегія суддів зазначає, що посилання на постанову Верховного суду №908/3211/16 від 14.02.2018 року також не спростовують висновків суду першої інстанції оскільки в даній постанові Верховний суд також дійшов висновку, що заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором природного газу погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Законом, відповідача включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів Закону, у зв`язку із цим позовні вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків у постановах Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання", теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Водночас пунктом 1.2. договору сторонами було погоджено, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Таким чином, умовами договору сторони самі визначили, що проданий відповідачеві газ буде використовуватись виключно для виробництва теплової енергії, що свідчить про віднесення відповідача до теплопостачальної організації. З огляду на вказане, колегія суддів не погоджується з позицією апелянта в частині неможливості застосування до спірних правовідносин Закону, оскільки відповідач підпадає під критерії "теплопостачальної організації".

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі №911/751/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі № 911/751/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2019 року у справі №911/751/19.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №911/751/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.07.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

Г.А. Кравчук