РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2019 Справа № 910/4651/19

За позовомПриватного акціонерного товариства "Київський радіозавод" (АТ "Київський радіозавод" )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРК ПРИНТ"
простягнення 43 449, 87 грн.
Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники:

від позивача - Чубук Е.А. за довіреністю;

від відповідача - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Київський радіозавод» (АТ «Київський радіозавод») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРК ПРИНТ" про стягнення 43 449,87 грн. заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по договору оренди індивідуально визначеного майна № 146-17н від 29.12.2017 року в частині розрахунків за використану електроенергію.

Ухвалою суду від 16.04.2019 позов залишено без руху. Надано строк на усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення цієї ухвали.

07.05.2019 позивачем подана заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/4651/19 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 06.06.2019 року. Визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

21.05.2019 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги відповідач не визнав з підстав їх необґрунтованості за відсутності подання жодних належних доказів на підтвердження обґрунтування заявлених позовних вимог.

30.05.2019 позивачем подана відповідь на відзив, в якому він вважає заперечення відповідача безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 06.06.2019 викликано відповідача у судове засідання на 09.07.2019 року.

24.06.2019 відповідачем подано клопотання в якому він повністю підтримує поданий раніше відзив на позовну заяву та зазначає, що позовна заява про стягнення 43 449, 87 грн. не підлягає задоволенню.

09.07.2019 відповідач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи №910/4651/19 копії рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі №910/4724/19 по аналогічному позову.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

29.12.2017 між Публічним акціонерним товариством "Київський радіозавод", яке перейменоване на Приватне акціонерне товариство "Київський радіозавод" (далі - балансоутримувач), Відособленим госпрозрахунковим структурним підрозділом Публічного акціонерного товариства "Київський радіозавод" "Готель-Комплекс" (далі - орендодавець) "Готель - Комплекс" (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРК ПРИНТ" (орендарем) був укладений договір оренди індивідуально визначеного Майна №146 -17н.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування в корпусі № 12 за інв. №400012 нежитлові приміщення, І-поверх: кімн.№ 9, загальною площею 106,3 кв.м., кім. №10, загальною площею 15,8 кв.м., кім. №13, загальною площею 19,1 кв. м, кім. № 14, загальною площею 41,8 кв.м., коридор (№ 8), загальною площею 60, 7 кв.м. та санвузол (№ 2), загальною площею 2,3 кв.м., ІІ- поверх: кім. № 31, загальною площею 104,1 кв.м. та кім. № 32, загальною площею 57 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул.Бориспільська, 9, що є власністю ПАТ "Київський радіозавод" (надалі - об'єкт оренди).

Об'єкт оренди передається з метою використання для друкарських послуг. Орендарю не дозволяється використовувати об'єкт оренди для будь-яких інших цілей, за власним розсудом. (п.1.2 договору).

Строк чинності договору визначено п. 10.1, діє 12 (дванадцять) місяців з 01 січня 2018р. по 31 грудня 2018 року.

Зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової оплати за перший місяць та останній місяць оренди. Сплата авансової суми проводиться протягом 3 (трьох) днів з моменту підписання акту приймання - передачі. Подальша оплата здійснюється до 25 числа поточного місяця. (п.3.7) договору.

Згідно п.3.8 договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати.

Вартість всіх наданих комунальних послуг, використаної електроенергії, водопостачання, теплопостачання, дератизація та дезінсекція, тощо сплачується орендарем на підставі рахунків виставлених орендодавцем за тарифами підприємств, які надають відповідні комунальні послуги або згідно лічильників. Плату за комунальні послуги Орендар перераховує на розрахунковий рахунок Орендодавця. (п.3.9. договору).

Пунктом 3.12. договору визначено, що по закінченні строку договору, або у випадку дострокового розірвання договору, всі платежі, передбачені договором, сплачуються по день фактичної здачі об'єкту оренди, що підтверджується актом прийому-передачі об'єкту оренди.

Відповідно до п.5.2 договору орендар зобов'язується своєчасно, самостійно отримувати у орендодавця рахунки на оплату оренди, комунальних послуг та акти надання послуг. Після отримання рахунків в повному обсязі сплачювати орендну плату та комунальні послуги.

Відповідно до п. 5.14 договору, компенсація за використану електроенергію та технічне обслуговування електроустаткування проводиться шляхом оплати орендарем рахунків наданих орендодавцем на підставі окремих актів за використану електроенергію та технічне обслуговування, що складаються щомісяця. Оплата проводиться в термін 3 (трьох) банківських днів з дня одержання рахунків і підписання цих актів. Акти за використану електроенергію та технічне обслуговування орендар підписує на протязі 3 (трьох) календарних днів та повертає їх орендодавцю.

Крім того, сторонами складено та підписано акт передачі-прийому об'єкта оренди, згідно договору №146-17 від 29.12.2017.

Орендар звернувся до орендодавця з листом, в якому просив розірвати договір оренди приміщень №40-16 від 30.08.2016 (корпус №12) з 01.09.2018 у зв'язку з неможливістю оплачувати підвищену орендну платню.

Отже, договір оренди №146-17-16 від 29.12.2017 за згодою сторін припинено, у зв'язку з чим орендоване приміщення було повернуто орендодавцю на підставі акту від 30.09.2018, згідно якого відповідач передав, а позивач прийняв орендоване за договором №146-17н майно: в корпусі № 12 за інв. №400012 нежитлових приміщень, І-поверх: кімн.№ 9, загальною площею 106,3 кв.м., кім. №10, загальною площею 15,8 кв.м., кім. №13, загальною площею 19,1 кв. м, кім. № 14, загальною площею 41,8 кв.м., коридор (№ 8), загальною площею 60, 7 кв.м. та санвузол (№ 2), загальною площею 2,3 кв.м., ІІ- поверх: кім. № 31, загальною площею 104,1 кв.м. та кім. № 32, загальною площею 57 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Даним актом було засвідчено, що технічний стан об'єктів оренди задовільний та придатний до використання.

Позивач в позовній заяві зазначає, що на дату припинення договору оренди претензій до орендованої частини приміщень у орендодавця не було.

Проте, як зазначає позивач, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 43 449,87 грн., щодо компенсації за використану електроенергію та технічне обслуговування електроустаткування, на підтвердження чого долучив до позовної заяви рахунки на оплату.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо сплати використаної електроенергії за період оренди нежитлового приміщення, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРК ПРИНТ" утворилась заборгованість у розмірі 43 449,87 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як встановлено судом вище, договір оренди індивідуально визначеного Майна №146-17н припинив свою дію 01.09.2018, у зв`язку з чим сторонами було складено акт прийому-передачі від 30.09.2018, згідно якого відповідач передав, а позивач прийняв з оренди нежитлове приміщення в корпусі № 12 за інв. №400012 нежитлові приміщення, І-поверх: кімн.№ 9, загальною площею 106,3 кв.м., кім. №10, загальною площею 15 8 кв.м., кім. №13, загальною площею 19,1 кв. м, кім. № 14, загальною площею 41,8 кв.м., коридор (№ 8), загальною площею 60, 7 кв.м. та санвузол (№ 2), загальною площею 2,3 кв.м., ІІ- поверх: кім. № 31, загальною площею 104,1 кв.м. та кім. № 32, загальною площею 57 кв.м., розташовані за адресою: м. Київ, вул.Бориспільська, 9.

В свою чергу, позивач зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 43 449,87 грн. за використану електроенергію за період оренди нежитлових приміщень розташованих за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 9.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв. Згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В матеріалах справи також містяться рахунки на оплату компенсації по використанню електроенергії та компенсації за технічне обслуговування, однак відсутні докази їх направлення (надсилання/вручення) на адресу відповідача, як підставу для здійснення оплати, у зв`язку з чим останні не можуть бути прийняти судом до розгляду як належні та допустимі докази наявності заборгованості та встановлення факту невиконання відповідачем своїх зобов`язання з компенсації вартості спожитої електричної енергії у заявленому розмірі.

При цьому, судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Київський радіозавод" не здійснює господарську діяльність з виробництва, передачі, розподілу електричної енергії, постачання електричної енергії споживачу, тощо, при цьому позивачем не надано доказів наявності у нього укладених договорів з тепло, енерго та водопостачальними організаціями та іншими суб`єктами господарювання на підтвердження надання комунальних послуг відповідачу.

Крім того, суд критично відноситься до платіжних доручень долучених позивачем до відповіді на відзив на позовну заяву, як на підтвердження здійснення відповідачем часткової оплати за надані комунальні послуги, оскільки відповідні платіжні доручення у призначенні платежу взагалі не містять посилання на договір за яким сплачується заборгованість за спожиту електроенергію.

Щодо посилання позивача на акт фіксування показників електролічильників, суд зазначає, що вказаний акт підписано виключно представниками Приватного акціонерного товариства "Київський радіозавод", доказів того, що відповідач відмовився від підписання вказаного акту матеріали справи не містять, при цьому позивач не надав документального підтвердження того, що саме цей лічильник був встановлений в орендованому відповідачем приміщенні та на момент підписання акту приймання - передачі саме такі показники були за використану електричну енергію.

Так, акт фіксування показників електролічильників містить посилання на лічильник «НІК 230 1А П1 №0980002», проте в акті не зазначено хто є власником вказаного лічильника, як і не зазначено чи прийнято лічильник у встановленому законодавством порядку в експлуатацію згідно договору з енергопостачальною організацією та яку мережу (споживачів, користувачів тощо) приєднано до вказано лічильника, у зв`язку з чим суд не приймає до розгляду акт фіксування показників електролічильників, як підставу для стягнення заборгованості.

Окрім того, в матеріалах справи наявний гарантійний лист відповідача від 05.10.2018, яким відповідач зобов'язався сплатити заборгованість за спожиту електроенергію протягом 6 місяців згідно тарифів, затверджених між ТОВ "ПРК ПРИНТ" та ВГСП ПАТ "Київський радіозавод" "Готель - Комплекс", проте вказаний гарантійний лист не є первісним доказом на підтвердження факту виникнення заборгованості. Окрім того, вказаний лист не містить ані періоду виникнення заборгованості, ані розміру заборгованості, ані посилання на договір, на підставі якого виникла заборгованість.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факт наявності у відповідача заборгованості у розмірі 43 449,87 грн. за спожиту електроенергію за період оренди нежитлових приміщень за договором, враховуючи що акт приймання-повернення орендованого майна з оренди підписаний сторонами без будь-який претензій та зауважень щодо невиконаних відповідачем зобов`язань за договором оренди індивідуально визначеного майна №146-17н від 29.12.2017р.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Київський радіозавод» до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРК ПРИНТ" про стягнення 43 449,87 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у зв'язку з відмовою в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236-238, 247-52 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Приватного акціонерного товариства "Київський радіозавод" (АТ "Київський радіозавод" ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 22.07.2019

Суддя І.І. Борисенко