ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.19 Справа № 917/353/19

м.Полтава

за позовною заявою Кременчуцької міської рада Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", Узвіз Крутогірний, 14, м.Дніпро, Дніпропетровська область, 49094 (вул.Набережна Перемоги, 32, м.Дніпро, Дніпропетровська область, 49094)

про відшкодування збитків

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар судового засідання Дяченко Д.Б.

Представники сторін:

від позивача: Лазоренко С.М.

від відповідача: Пільх А.В.

Суть спору: Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про стягнення збитків, заподіяних територіальній громаді м.Кременчука внаслідок порушення земельного законодавства у розмірі 407 822,30грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на використання земельної ділянки без правоустановчих документів.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 28.03.2019 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 23.04.2019

15.05.2019 за вхід. №4951 відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно якого проти позову заперечує та просить суд позовні вимоги залишити без задоволення. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позову в повному обсязі з посиланням на те, що він є неналежним відповідачем, оскільки користувачем земельної ділянки, що розташовані в будівлі по АДРЕСА_1 є орендар приміщень - АТ КБ "Приватбанк"

06.06.2019 за вхід. №5915 від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Ухвалою суду від 27.06.2019 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 18.07.2019

Представник позивача в судовому засіданні 18.07.2019. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 18.07.2019 проти позову заперечував.

У судовому засіданні 18.07.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.12.2014 Інд.номер:30857773, 49/100 частки адміністративного будинку загальною площею 569,0 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_2 належало ОСОБА_1 .

17.11.2014 року між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі відповідно до якого Орендарю передано земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_1 ) для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку по АДРЕСА_3 , загальною площею 703 кв.м, строком дії на один рік., (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - 7759362, підстава внесення запису індексний №17349292 від 20.11.2014).

Згідно з рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 26.05.2015р. «Про припинення права користування земельними ділянками», ФОП ОСОБА_1 припинено право користування вищезазначеною земельною ділянкою площею 703 кв.м. та вирішено розірвати договір оренди землі, виданий 17.11.2014 (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - 7759362, підстава внесення запису індексний №17349292 від 20.11.2014) за взаємною згодою сторін.

30.03.2015 року згідно договору купівлі-продажу, нерухоме майно, а саме: 49/100 часток загальною площею 278,2 від адміністративного будинку загальною площею 569 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А., Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (далі - Відповідач) придбав 49/100 часток від адміністративного будинку загальною площею 569,0 кв.м. у власність, який розташований на земельній ділянці площею 703кв.м, кадастровий номер - НОМЕР_1 . Даний правочин підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за № 35658303 від 30.03.2015 року.

Позивач у позові зазначає, що незважаючи на численні звернення до ТОВ «ПРИВАТОФИС» з пропозицією щодо оформлення права користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нерухомим майном, на даний час відповідач так і не вчинив дій щодо оформлення документів на право користування вищезазначеною земельною ділянкою. За період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року (включно) відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку, який використовується як банківська установа, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання могла б отримати у разі оформлення відповідачем згідно вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Розмір доходу відповідача, розрахований Кременчуцькою міською радою Полтавської області, як розмір плати за користування безпідставно набутим майном (земельною ділянкою комунальної форми власності без оформлення правовстановлюючих документів) у виді орендної плати за землю за період із 01.03.2016 року по 28.02.2019 року (включно) та становить 407822,30 грн.

На підставі вищенаведеного позивач - Кременчуцька міська рада звернулась до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом до ТОВ "Приватофис" про стягнення збитків у розмірі 407 822,30 грн.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у справі докази, та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а згідно з пунктом "д" частини 1 статті 156 ЗК власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних приписів ЦК і ЗК відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК).

Предметом регулювання глави 83 ЦК є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

За змістом глави 15 ЗК у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК).

Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи статті 120 ЗК, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК.

Враховуючи наведене, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин у справі, яка розглядається, приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 13.02.2019р. у справі №320/5877/17.

За таким обставин, враховуючи вищевикладені положення, суд приходить до висновку, що позивач помилково як на матеріально-правову підставу свого позову посилається на ст. 22, ЦК України, яка регулює відшкодування шкоди (збитків).

Згідно з ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.07.2019

Суддя Кльопов І.Г.