РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.07.2019Справа № 910/3742/19

за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Дистрибуційний Центр"
про визнання права власності.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Лемішко Д.А.

Представники сторін:
від позивача:Іваненко М.В. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Дистрибуційний Центр" (надалі - відповідач) про визнання права власності на телескопічний навантажувач Merlo TF38.7-120, серійний (заводський) номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу, за яким відповідач, як продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а позивач, як покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити певну грошову суму, був фактично виконаний, але відповідач ухиляється від належного оформлення переходу права власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 відкрито провадження у справі № 910/3742/19, вирішено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.05.2019.

15.05.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія) суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що він не має можливості зняти з реєстрації спірний навантажувач Merlo TF38.7-120, серійний (заводський) номер НОМЕР_1 для того щоб позивач мав змогу провести державну реєстрацію права власності за собою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.07.2019.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання, що відбулось 19.07.2019 не забезпечив.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, ухвали суду були надіслані за адресою відповідача, яка міститься у позовній заяві та у єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім того, процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про судове засідання, а останнім, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні, що відбулось 19.07.2019 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" (за договором - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія-Райз" (за договором - Постачальник) укладено договір поставки сільськогосподарської техніки з розстроченням платежів № П-088/21СГТ (надалі - Договір), за змістом якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця сільськогосподарську техніку, а саме - телескопічний навантажувач Merlo TF38.7-120, серійний (заводський) номер НОМЕР_1 до 30.11.2015 (надалі - Товар/Навантажувач), а Покупець зобов`язаний прийняти цей товар та сплатити за нього в гривні суму, що є еквівалентна 97 000,51 євро на момент виконання Покупцем своїх грошових зобов`язань.

19.10.2015 додатковою угодою № 1 до Договору №, у зв`язку зі зміною назви Постачальника, внесено відповідні зміни до договору, якими визначено нова назва Постачальника, а саме - Товариство з обмеженою відповідальністю "Український Дистрибуційний Центр".

Позивач вказує на те, що на момент укладання Договору вартість Навантажувача в гривні становила 1 973 093,02 грн., водночас на момент остаточного розрахунку позивач зобов`язаний було сплатити відповідачеві 2 123 011,80 грн. та при цьому відповідно до платіжних доручень № 804 від 20.10.2015 на суму 986 546,51 грн., № 3498 від 29.04.2016 на суму 226 142,09 грн., № 4682 від 27.07.2016 на суму 879 463,01 грн. та № 2 від 03.08.2016 на суму 30 860,28 грн., позивач в повному обсязі виконав свої грошові зобов`язання з оплати вартості Навантажувача.

Як вбачається із акту приймання-передачі № 10 від 19.11.2015, відповідач передав, а позивач прийняв Навантажувач.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що у зв`язку з тим, що Навантажувач було поставлено у листопаді 2015 року, а остаточний розрахунок, відповідно до умов договору, було проведено у серпні 2016 року, Навантажувач був зареєстрований за відповідачем, при цьому позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем в частині сплати суми коштів за Навантажувач, а відповідач, в свою чергу не зняв з реєстрації Навантажувач для того щоб позивач мав змогу провести державну реєстрацію права власності за собою. Так, позивач вказує на те, що він звернувся до відповідача з листом вих № 72 від 27.02.2019, у якому просив здійснити зняття Навантажувача з реєстрації у Держпродспоживслужбі для можливості реєстрації нового власника в особі позивача та натомість, 05.03.2019 на адресу позивача надійшов лист відповідача вих. № 2019/02/28-1513 від 28.02.2019, у якому останній, посилаючись на перебування себе у Єдиному реєстрі боржників, повідомив, що не може зняти з реєстрації у Держпродспоживслужбі Навантажувач та рекомендує звернутись до суду. При цьому позивач у своєму позові зазначає, що Договір був фактично виконаний, але відповідач ухиляється від належного оформлення переходу права власності.

За приписами ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

При цьому, за приписом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Поряд із тим, застосовуючи на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд відзначає, що відповідно до положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Так, умовами договору поставки сільськогосподарської техніки з розстроченням платежів № П-088/21СГТ від 12.10.2015 не встановлено обов`язок відповідача здійснити зняття Навантажувача з реєстрації у Держпродспоживслужбі.

При цьому, з листа відповідача за вих. № 2019/02/28-1513 від 28.02.2019, що надісланий на адресу позивача не вбачається оспорювання відповідачем права власності позивача на Навантажувач.

Відтак, позивачем не доведено того, яким чином право власності на телескопічний навантажувач Merlo TF38.7-120, серійний (заводський) номер НОМЕР_1 , що переданий відповідачем позивачеві на виконання договору поставки сільськогосподарської техніки з розстроченням платежів № П-088/21СГТ від 12.10.2015, оспорюється або не визнається з боку відповідача, тобто не доведено порушення з боку відповідача прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом.

За приписом ч. 1. ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача визнання права власності на телескопічний навантажувач Merlo TF38.7-120, серійний (заводський) номер НОМЕР_1 є необґрунтованими, а відтак у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, 240, 241, 247, ч. 1. ст. 258, ст. 288 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 25.07.2019 року.

Суддя Ю.О. Підченко