ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/4351/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 06.06.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 (повний текст складено 18.02.2019)

у справі № 910/4351/18 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк "Траст"

до Фізичної особи-підприємця Шутова Анатолія Анатолійовича

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, стягнення 775 200,00 грн.

В судовому засіданні 06.06.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 Публічне акціонерне товариство Банк "Траст" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Шутова Анатолія Анатолійовича про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позов обґрунтований тим, що договір від 01.03.2016 про надання послуг, укладений між Публічним акціонерним товариством Банком "Траст" та Фізичною особою-підприємцем Шутовим Анатолієм Анатолійовичем, за своїм змістом суперечить вимогам ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що є підставою для визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/4351/18 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що спірний договір не суперечить положенням ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови, встановленні законодавством для даного виду правочинів, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач 14.03.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає про безпідставність відхилення судом доводів позивача про відсутність доказів реального виконання умов договору від 01.03.2016 про надання послуг між позивачем та відповідачем.

На його думку, не надсилання банком заявок на адресу відповідача, відсутність детального опису надання послуг із зазначенням їх об`єму та витраченого відповідачем часу на їх надання, а також ненадання у письмовому вигляді звітів про результати всіх наданих послуг, відображених в актах, вказує на те, що такі послуги не надавались, а сторона за договором навіть не мала наміру їх надавати. Акти приймання - передачі наданих послуг були підписані сторонами безпідставно, оскільки відсутні будь - які докази надання відповідачем послуг за договором від 01.03.2016.

Скаржник стверджує, що спірний договір повністю відповідає критеріям, наведеним у пункті 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, відповідач є пов`язаною особою з Банком за критерієм економічної залежності, оскільки основним джерелом надходжень відповідача протягом 2016 року були кошти пов`язаної з Банком особи - ТОВ «АВК Конфекшіонері».

Крім того, скаржник вказує, що спірний договір не відповідає умовам п.п. 1, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки даний договір укладено банком протягом року до запровадження тимчасової адміністрації із пов`язаною особою, а також з урахуванням того, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовитись від власних майнових вимог.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У письмових поясненнях представник відповідача заперечує проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 01.04.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 у справі №910/4351/18 апеляційну скаргу позивача залишено без руху, з огляду на неподання належних доказів направлення копії апеляційної скарги з додатками відповідачу у даній справі.

25.04.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої, зокрема, надано опис вкладення до цінного листа на підтвердження направлення копії апеляційної скарги відповідачу у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 06.06.2019.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 06.06.2019 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, вкладених у письмових поясненнях щодо апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 06.06.2019 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

29.05.2019 від представника позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, враховуючи подане клопотання про розгляд справи у його відсутність, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

01 березня 2016 між Публічним акціонерним товариством банк "Траст" (далі - позивач, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Шутовим Анатолієм Анатолійовичем (далі - відповідач, виконавець) укладено Договір на надання послуг б/н (далі - Договір), відповідно до умов якого, виконавець зобов`язується надавати замовнику консультування по питанням комерційної діяльності та управління (далі послуги), пов`язані з основною виробничою та комерційною діяльність замовника, а саме:

- надання консультування по плануванню розширення мережі пунктів приймання платежів та платіжних пристроїв замовника;

- надання консультацій по розробці та проведенню розрахунків економічних показників в області планування, обліку та аналізу господарської діяльності замовника;

- надання консультацій по ефективності роботи пунктів приймання платежів та платіжних пристроїв;

- надання консультацій з питань ефективності управління персоналом замовника;

- розробка заходів з покращення економічних показників роботи замовника, розробка прогресивних форм та методів економічної роботи;

- надання консультацій з розробки методичних рекомендацій по економічному плануванню роботи замовника, підвищення рентабельності надання фінансових послуг, закріплення фінансової дисципліни;

- надання консультацій з проведення аналізу фінансово-господарської діяльності замовника, розробка пропозицій, спрямованих на укріплення фінансової дисципліни, господарського розрахунку;

- надання консультацій та здійснення аналізу укладених договорів, контрактів, угод замовника з приводу відповідності комерційним інтересам та статутним документам замовника;

- надання консультацій по організації інноваційної діяльності замовника (цілі та задачі, підвищення ефективності).

Згідно з п. 1.2 Договору виконавець зобов`язується надавати інші послуги, пов`язані з основною виробничою діяльністю замовника.

Детальна інформація по виду та об`єму послуг, строків та порядку їх надання обумовлюється сторонами в окремій заявці до Договору, яка надсилається замовником на електронну пошту виконавця (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору виконавець надає послуги особисто, а при необхідності із залученням праці інших осіб, залишаючись відповідальним перед замовником.

Згідно з п. 2.2 Договору виконавець надає послуги з використанням своїх особистих матеріалів, оргтехніки, обладнання. При необхідності використання таких засобів, які належать на праві власності замовнику, сторони украють договір оренди.

Відповідно до п. 2.3 Договору виконавець зобов`язується розпочати надання послуг з моменту підписання даного Договору обома сторонами та отримання заявок, зазначених в п. 1.3 Договору.

За умовами п. 2.5 Договору протягом трьох робочих днів після закінчення періоду надання послуг по заявці, виконавець складає та передає на підпис замовнику акт наданих послуг, в двох екземплярах, по одному екземпляру для кожної сторони. Даний акт має містити детальний перелік послуг, їх обсяг, строки надання та вартість послуг. Замовник зобов`язаний підписати акт наданих послуг та повернути один екземпляр виконавцю протягом трьох робочих днів з моменту його отримання від виконавця або в цей же строк надіслати виконавцю вмотивовану відмову від підписання акта з наведенням недоліків в наданих послугах та строків їх усунення виконавцем.

Відповідно до п. 6.1 Договору послуги, які надаються виконавцем замовнику по даному Договору оплачуються замовником в залежності від об`єму наданих послуг із розрахунку 1 200,00 грн. без ПДВ за одну годину роботи виконавця.

За умовами п. 6.3 Договору замовник зобов`язаний оплатити надані послуги протягом десяти календарних днів з моменту підписання акта наданих послуг.

Даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2016, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Якщо жодна із сторін не повідомить в письмовій формі іншу сторону про закінчення даного Договору не менше, ніж за тридцять календарних днів до дати закінчення строку дії даного Договору, даний Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік та тих же умовах, при цьому кількість пролонгацій є необмеженою.

Згідно Актів приймання-передачі наданих послуг до Договору від 31.03.2016, від 26.04.2016, від 30.06.2016 відповідачем надано, а позивачем прийнято обумовлені Договором послуги на суму 184 800,00 грн., на суму 172 800,00 грн. та на суму 417 600,00 грн. відповідно.

Позивач виконуючі взяті на себе зобов`язання, здійснив оплату наданих відповідачем послуг, прийнятих за відповідними актами.

Рішенням Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 №559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 "Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк "ТРАСТ" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено процедуру ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" з 30 грудня 2016 до 29 грудня 2018 включно та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк "ТРАСТ" Кухарева В.В.

Виконуючи обов`язки по збереженню активів ПАТ Банк "ТРАСТ", на підставі наказів Уповноваженої особи ФГВФО Кухарева В.В. від 07.12.2016, від 27.12.2016, 04.01.2017 та від 06.02.2017, утворено Комісію з перевірки договорів на виявлення ознаків нікчемності та продовжено її повноваження на стадії ліквідації банку.

Позивач зазначає, що комісією проведено перевірку договорів, укладених позивачем на предмет нікчемності за період з 15.12.2015 до 07.12.2016. В ході проведення перевірки на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, у відповідності до ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016 "Про затвердження Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення", виявлено ознаки нікчемності договору від 01.03.2016 про надання послуг, укладеного між позивачем та ФОП Шутовим А .А. , передбачені ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Актом з питань перевірки правочинів від 13.06.2017 Комісія виклала свої пропозиції та висновки, у т.ч. і надала рекомендації щодо визнання нікчемним договору від 01.03.2016 про надання послуг з відповідачем.

На підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Рішення ФГВФО №826 від 26.05.2016, наказом №143-ЛТ Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ Банк "ТРАСТ" Кухарева В.В. від 15.06.2016 було визнано нікчемними договір від 01.03.2016 про надання послуг.

15.06.2017 на адресу відповідача направлено повідомлення про визнання нікчемним договору, у якому містились також і вимоги про повернення грошових коштів в сумі 775 200,00 грн., які отримані ним за вищевказаним договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що оспорюваний Договір не відповідає вимогам, передбаченим ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки відповідач насправді не надавав банку жодних послуг за таким Договором на загальну суму 775 200,00 грн., а надані послуги не можуть бути ідентифіковані, оскільки немає жодних доказів їх імовірного існування на момент здійснення оплати в сумі 775 200,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідач не отримував вихідні дані для проведення консультування, жодних заявок позивач відповідачу не надсилав, в актах приймання-передачі послуг не деталізовані послуги, які були надані, не зазначено фактичну кількість затраченого відповідачем часу на надання кожної із послуг, перелічених в актах; акти приймання-передачі наданих послуг та договір не погоджені службою безпеки Банку.

Таким чином, позивач зазначає, що Договір є нікчемним за п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відповідач не надав позивачу ніяких послуг за даним Договором, а акти приймання - передачі послуг підписані безпідставно, відповідно і грошові кошти сплачені позивачем без реального отримання будь-яких послуг від відповідача.

Також, позивач зазначає, що оспорюваний договір повністю відповідає критеріям, наведеним у пункті 8 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, відповідач є пов`язаною особою з банком за критерієм економічної залежності, оскільки основним джерелом надходжень відповідача були кошти пов`язаних з банком осіб: ТОВ "АВК Конфекшіонері" і такі відомості включені до Переліку пов`язаних із банком осіб, який поданий до НБУ.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає, що перевірка правочинів щодо наявності підстав для визнання їх нікчемними згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" мало відбуватись виключно у період тимчасової адміністрації банку (з 06.12.2016 по 30.12.2016), а отже акт повинен був бути складений не пізніше 29.12.2016, уповноважена особа мала підписати розпорядчий документ не пізніше 03.01.2017 та повідомити відповідача 04.01.2017, однак, в порушення положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Порядку виявлення правочинів, що є нікчемними, уповноважена особа підготувала та підписала Акт перевірки 13.06.2017, а повідомлення про нікчемність 15.06.2017, тобто з пропуском строку більше ніж на півроку.

Також, відповідач зазначає, що наявні у матеріалах справи Акти приймання-передачі наданих послуг підписані обома сторонами Договору та скріплені печаткою банку, що є підтвердженням того, що відповідачем дійсно надані послуги за Договором на суму 775 200,00 грн., а позивачем беззаперечно їх прийнято та в подальшому оплачено, а відтак, висновок про відсутність доказів надання послуг, а також визнання договору нікчемним є необґрунтованим та безпідставним. Відповідач зазначає, що у Договорі не передбачено, що виконавець має надавати послуги безпосередньо у приміщенні банку. Також, відповідач зазначає, що позивачем не надано документального підтвердження наявності у Департаменту безпеки, охорони і комплексу банку повноважень на погодження Договору та Актів, при цьому, відхилення від внутрішніх процедур банку щодо погодження Договору не є та не може бути підставою для недійсності Договору відповідно до ст. 38 Закону.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач без належних доказів, всупереч положенням ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначив, що відповідач є пов`язаною особою з банком, і в подальшому неправомірно вказав п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у якості підстави для визнання договору нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що спірний договір не суперечить положенням ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови, встановлені законодавством для даного виду правочинів, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного договору шляхом стягнення сплачених на виконання умов Договору коштів, залишена судом без задоволення, оскільки є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним, у задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Позивач, виконуючі взяті на себе зобов`язання, здійснив оплату наданих відповідачем послуг та прийнятих за відповідними актами на загальну суму 775 200,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку відповідача.

Спеціальним законом, яким регулює діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ліквідація банку з ініціативи Національного банку України здійснюється відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Статтею 91 вказаного Закону визначено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається такими, що настав.

Ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та розпорядження майном банку, складає перелік акцептованих ним вимог для затвердження Національним банком України.

Зокрема, приписами статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до ч. 4 вказаної статті Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 № 559-рш, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 "Про початок процедури ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким запроваджено у ПАТ БАНК "ТРАСТ" процедуру ліквідації з 30 грудня 2016 до 29 грудня 2018 включно, та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ БАНК "ТРАСТ" Кухарева В.В.

На підставі положень п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Рішення ФГВФО № 826 від 26.05.2016, наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "БАНК "ТРАС" Кухарева В.В. №143-ЛТ від 15.06.2017, укладений між сторонами договір визнано нікчемним, про що складено відповідне повідомлення вих. 1492 від 15.06.2017.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов`язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов`язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Відтак, правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків, тому не може вважатись одностороннім правочином, оскільки він не є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків ані у Банку, ані у іншої сторони правочину, віднесеного наказом до нікчемних. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом Банку як суб`єкта господарювання, виданим керівником Банку в межах своїх повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16.

В свою чергу, вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з`ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, у силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу приписів статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним договору, позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемним, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг.

Так, позивач вказує на те, що передбачені договором послуги він не отримував, а відповідачем такі послуги не надавались, проте банком безпідставно підписано відповідні акти наданих послуг та оплачено такі послуги.

З правової конструкції норми п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" випливає, що нікчемним є правочин, якщо: 1. банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2. банк прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3. банк відмовився від власних майнових вимог.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір не містить пунктів (умов) про прийняття банком на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, як і не вбачається зі змісту договору, що банк здійснив відчуження свого майна або відмовився від власних майнових вимог.

З аналізу умов договору вбачається, що обов`язок банку оплатити надані позивачем послуги виникає у зв`язку саме з наданням таких послуг.

Разом з тим, посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу своїх вимог, позивач вказує на те, що укладення договору відбулось без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг, а лише з метою протиправного отримання коштів банку.

Тобто, обґрунтування позовних вимог зводиться до встановлення у даному випадку ознак фіктивності укладеного між сторонами договору, визнання його недійсним та застосування відповідних правових наслідків.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними передбачено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, позивач не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та відповідно не довів його фіктивність.

Так, позивачем не доведено, що укладений договір не був спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних правовідносин між сторонами, умислу сторін при його укладенні, тощо, а судом першої інстанції встановлено, що, зокрема, відповідач внаслідок укладення договору намагався досягти правового результату - надати передбачені договором послуги та отримати винагороду за такі послуги.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його виконання, зокрема підписання та скріплення печатками сторін відповідних актів приймання-передачі наданих послуг та власне оплата позивачем таких послуг.

Крім того, позивачем зазначено, що в ході перевірки, підставою нікчемності договору з відповідачем є укладення договору з пов`язаною особою банку та його невідповідність вимогам законодавства України відповідно до п.8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, в п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказано, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

З огляду на зміст відповідної норми, нікчемним є правочин за сукупності наступних умов: договір укладено протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку; відповідний договір укладено з пов`язаною особою банку; договір не відповідає вимогам законодавства України.

В силу ч. 1 ст.52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пов`язаними із банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Як визначено в ч. 2 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк зобов`язаний подавати Національному банку України інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

На підтвердження того, що відповідач є пов`язаною з банком особою, позивачем надано Перелік пов`язаних із банком осіб станом на 01.12.2016, у якому вказано, що такими особами є, зокрема, ТОВ "АВК Конфекшінері", а також виписку з рахунку відповідача за період з 25.04.2016 по 23.06.2016, у якій відображені операції відповідача із такою особою.

Колегія суддів зазначає, що відповідні докази не свідчать про те, що відповідач у справі є особою, яка за змістом ст.52 вказаного Закону, є пов`язаною із банком особою, оскільки не є: контролером банку; не має істотної участі та не є особою, через яку ТОВ "АВК Конфекшінері" опосередковано володіє істотною участю у банку; керівником служби внутрішнього аудиту, керівником або членом комітетів банку; спорідненою та афілійованою особою банку, у тому числі учасники банківської групи; не має істотної участі у споріднених та афілійованих особах банку; не є керівником юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівником служби внутрішнього аудиту, керівником та членом комітетів цих осіб; асоційованою особою фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичною особою, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; не є особою, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем безпідставно віднесено спірний договір до нікчемних на підставі п. 8 ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем не доведено, а під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо неотримання відповідачем вихідних даних для проведення консультування, у той час як матеріали справи містять первинні докази на підтвердження здійснення господарської операції за договором.

Доводи скаржника про те, що в актах приймання-передачі наданих послуг не деталізовані послуги, які були надані, а натомість лише у загальних рисах зазначені види послуг, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що у пункті 1.1. Договору наведено перелік послуг, які має надати виконавець. Відповідний перелік послуг, який було погоджено сторонами, було належним чином деталізовано в актах.

Також, не приймаються до уваги посилання скаржника на те, що в актах приймання-передачі наданих послуг не зазначається фактична кількість затраченого часу відповідачем на надання кожної із послуг, перелічених в актах, оскільки між сторонами відсутнє договірне погодження щодо необхідності погодинного виокремлення часу роботи виконавця щодо кожної наданої послуги, визначеної в акті, та інших вимог щодо деталізації інформації про надані послуги в цілому.

Доводи позивача про неможливість відповідача приступити до виконання умов укладеного договору не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги тотожні доводам позивача, викладеним у позові, які були розглянуті та відхилені судом першої інстанції, та не потребують повторного спростування судом апеляційної інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин аргументи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи відповідача, викладені у письмових поясненнях, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/4351/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Траст" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/4351/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 у справі №910/4351/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4351/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 26.07.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська