ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"17" липня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/978/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Літвінова С.В.

при секретарі судового засідання Липі Т.О.

за участю представників:

від позивача:Теплицький М.І. по довіреності;

від відповідача 1:Гершман Л.В. ордер;

від відповідача 2:Петров А.Г. - по довіреності;

від відповідача 3:Тарановський Р.В. по довіреності.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі, якою є Одеська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту);

до відповідачів: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІГОС УА"

2. Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області

3. Державна фіскальна служба України

про відшкодування збитків 9016666,67 грн.;

ВСТАНОВИВ:

04.04.2019 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГОС УА", до Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС України та до Державної фіскальної служби України про солідарне відшкодування збитків у розмірі 9016666,67 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2019 р. позовну заяву Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) про відшкодування збитків в розмірі 9 016 666,67 залишено без руху.

16.04.2019 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання ухвали від 09.04.2019 року.

Ухвалою від 19.04.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІГОС УА" та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії ДП АМПУ договору № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 року Адміністрацією 11.08.2015 року було перераховано на рахунок Товариства аванс в розмірі 54 100 000 грн, в т.ч. ПДВ 9 016 666, 67 грн.

Водночас, в порушення п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України та в порушення п. 6.3.вищезазначеного Договору, Відповідач 1 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІГОС УА" не зареєструвало в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Позивач зазначає, що податкова накладна № 1 від 11.08.2015 року була виписана на адресу ДП Адміністрація морських портів України Одеська філія ДП АМПУ на суму ПДВ 9 016 666,67 грн, однак на день подачі позову реєстрацію вказаної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних здійснено не було, незважаючи на те, що відповідно до п. 6.3. Договору передбачений обов`язок ТОВ Лігос УА щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом 15 календарних днів, але не пізніше 180 календарного дня з дня виникнення податкових зобов`язань, визначеного відповідно до ст. 187 ПК України.

Нездійснення реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 в Єдиному реєстрі податкових накладних не дала можливість включити позивачу суми ПДВ в розмірі 9 016 666, 67 грн до складу податкового кредиту, внаслідок чого позивачу спричинено збитки у розмірі зазначеної суми.

Крім того, позивач вважає, що у спричиненні йому збитків також винні Маріупольська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС України та Державна фіскальна служба України, оскільки відсутність реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року зумовлена винними діями податкових органів, про що свідчить постанова Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 року у справі № 805/4620/15-а, залишена в силі ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 року.

17 травня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління ДФС в Донецькій області, в якому Відповідач 2 заперечував проти задоволення позову повністю, мотивуючи тим, що ведення Єдиного реєстру податкових накладних здійснюється саме ДФС України як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику. ГУ ДФС в Донецькій області не наділено повноваженнями згідно чинного законодавства щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Також Відповідач 2 зазначив, що згідно інформаційних систем ДФС України Товариство з обмеженою відповідальністю Лігос УА податкову накладну від 11.08.2015 № 1 для реєстрації 31.08.2015 в Єдиний реєстр податкових накладних не направляло. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 у справі № 805/4620/15-а постановлено вважати податкову накладну зареєстрованою у Єдиному реєстрі податкових накладних 01.09.2015 року. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 р. постанова суду першої інстанції залишена без змін. З аналізу зазначених рішень вбачається відсутність дій (бездіяльності) ГУ ДФС в Донецькій області щодо відмови у реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної № 1 від 11.08.2015 р.

28 травня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив ГУ ДФС в Донецькій області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 року продовжено строк підготовчого провадження до 18.07.2019р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.06.2019 року задоволено клопотання Головного управління ДФС України у Донецькій області про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Проведення відеоконференції доручено Донецькому апеляційному суду (проспект Миру, 1А, Маріуполь, Донецька область, 87500) .

25.06.2018р. до канцелярії Господарського суду Одеської області представником позивача було надано клопотання (вх.ГСОО№2-2750/19) про заміну учасника справи правонаступником, обґрунтоване тим, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 28.03.2018 р. Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби та у зв`язку з прийняттям ДФС України наказу від 01.02.2019 № 80, яким затверджено Положення про Головне управління ДФС у Донецькій області, проведена реорганізація в органах Державної податкової служби, відповідно до якої Маріупольська ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області приєднана до ГУ ДФС у Донецькій області, та правонаступником Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області є Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 року клопотання Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (вх.ГСОО№2-2750/19) про заміну учасника справи правонаступником по справі №916/978/19 - задоволено. Замінено відповідача по справі №916/978/19 Маріупольська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС України на Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (87526, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114). Відкладено підготовче засідання на 08 липня 2019 р.

26.06.2019 року до суду також надійшов відзив Державної фіскальної служби України, в якому відповідач 3 просив відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що у діях відповідачів відсутні елементи деліктного правопорушення, а також тим, що оскільки стороною Договору від 25.06.2015 р. є ТОВ Лігос УА, то вся відповідальність лежить на останньому.

05 липня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив ДФС України. Того ж дня до суду також надійшло клопотання позивача за вих. № 19-04-06.01-10-310 від 04.07.2019 р., з якого вбачається, що ДП АМПУ в особі Одеської філії звернулось до Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві та Лівобережного відділу ДВС м. Маріуполь з запитом щодо звернення ТОВ Лігос УА з виконавчим листом про примусове виконання судового рішення по справі за № 805/4620/15-а з метою виконання резолютивної частини рішення вважати податкову накладну № 1 від 11.08.2015 р. на суму 9016666,67 грн., виписану ТОВ Лігос УА прийнятою та зареєстрованою у ЄРПН 01.09.2015 року та що вказаними органами ДВС України повідомлено про те, що станом на 03.06.2019 року виконавчий лист № 805/4620/15-а, стороною за яким є ТОВ Лігос УА, на виконання не подавався. Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначає, що Відповідач 1 не здійснив залежних від нього дій для виконання судового рішення з реєстрації податкової накладної.

08 липня 2019 р. від ТОВ Лігос УА надійшов відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим підготовче засідання було відкладене на 15 липня 2019 р. для надання можливості позивачу надати відповідь на відзив.

У відзиві на позов ТОВ Лігос УА проти задоволення позову заперечує, обґрунтовуючи тим, що у його діях відсутні як факт вчинення протиправної поведінки, так і вини. У відзиві ТОВ Лігос УА також звертає увагу на те, що на відповідача 1 не може бути покладений обов`язок з відшкодування втрат, яких зазнав позивач, оскільки всі негативні наслідки, що виникли для позивача, мали місце саме через бездіяльність Відповідача 2 та Відповідача 3, і ці обставини підтверджено судовими рішеннями по адміністративній справі № 805/4620/15-а, що мають преюдиційне значення для даної господарської справи. ТОВ Лігос УА зазначає, що вказаними судовими рішеннями підтверджується, що Відповідач 1 здійснив всі необхідні та залежні від нього заходи пов`язані з реєстрацією податкової накладної, які ТОВ Лігос УА могло та зобов`язано було вчинити, та відповідно здійснило всі від нього залежні дії з метою недопущення настання можливих негативних наслідків для Позивача зі збільшення суми податкового зобов`язання.

12 липня 2019 р. від позивача надійшла відповідь на відзив ТОВ ЛІГОС УА, від Відповідача 1 додаткові пояснення до відзиву та заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог, пред`явлених до ТОВ Лігос УА.

В заяві про застосування строку позовної давності ТОВ Лігос УА наголошувало на тому, що позивачем було пропущено трирічний строк на звернення за захистом до суду з позовом до ТОВ Лігос УА, що також є окремою підставою для відмови у позові. Зокрема, відповідач 1 звертає увагу, що відповідно до п. 13.6. Договору у випадку невиконання виконавцем зобов`язань з реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом 180 к.д. з дня виникнення податкових зобов`язань учасник/виконавець, компенсує за власні кошти замовнику суму ПДВ, зазначену в такій податковій накладній та/або витрати, пов`язані зі сплатою штрафних санкцій і пені, нарахованих податковими органами.

Строк в 180 днів від дати виникнення зобов`язання 11.02.2016 року це гранична кінцева дата, до якої відповідно до п 6.3.3 та п. 13.6 договору, а також відповідно до ст. 201.10 ПК України, ТОВ Лігос УА було зобов`язано зареєструвати податкову накладну та виконати зобов`язання за договором. У разі нереєстрації податкової накладної до цієї дати на виконавця покладається відповідальність з відшкодування замовнику (позивачу) суми ПДВ. Починаючи з 11.02.2016 року, Позивач не міг не знати про те, що його права на віднесення суми 9 016 666, 67 грн до складу податкового кредиту порушені фактом відсутності реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року в Єдиному реєстрі податкових накладних. Тому, на думку відповідача 1 перебіг позовної давності починається 11.02.2016 року та відповідно закінчується 11.02.2019 року. Оскільки позовна заява була подана 04 квітня 2019 року, тобто після того як сплинув строк позовної давності, то у задоволенні позовних вимог до ТОВ Лігос УА має бути відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі № 916/978/19 та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 17 липня 2019 р. о 11:00.

17 липня 2019 року від позивача надійшли письмові заперечення на заяву ТОВ Лігос УА про застосування строку позовної давності та відповідь на відзив ТОВ Лігос УА. Позивач заперечував проти застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що строк позивачем не пропущений і тим, що він переривався.

У судовому засіданні 17.07.2019р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

При вирішенні спору у справі господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд України у Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України вказав наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи підтверджено, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, по адміністративній справі № 805/4620/15-а, які були долучені до позову, а саме постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 р. та ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 р. вже було встановлено обставини, що отримавши 11.08.2015 р. від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" передоплату за Договором № 653-В-ОДФ-15 від 25.06.2015 року, ТОВ Лігос УА склало та направило на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних податкову накладну № 1 від 11.08.2015 року на суму 54100,0 тис. грн, у т.ч. ПДВ 9016,7 тис. грн.

Судами по адміністративній справі встановлено, що попередньо ТОВ Лігос УА отримало Витяг з системи електронного адміністрування ПДВ № 1 від 01.09.2015 р., в якому у рядку 2 (сума податку на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних) було зазначено суму 9096,тис. грн. Водночас, податкова накладна не пройшла реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, про що в квитанції № 1 від 01.09.2015 р. було зазначено Документ не прийнято, при необхідності виправте документ та відправте його знову. Виявлені помилки. Документ не може бути прийнятий Зверніться до ДПІ за місцем реєстрації для з`ясування причин помилки.

Судами встановлено, що ТОВ Лігос УА неодноразово зверталося до Іллічівського відділення Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС в Донецькій області із запитом щодо причин та підстав відмови реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року, однак жодної відповіді від податкового органу ТОВ Лігос УА так і не отримало.

Судами підкреслено, що п. 9 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 (надалі Порядок) передбачені причини відмови у прийнятті податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації. Законодавством визначений чіткий та вичерпний перелік причин відмови у прийнятті податкової накладної. Реєстрація податкової накладної в реєстрі є обов`язком постачальника товарів чи послуг. Цьому обов`язку кореспондує обов`язок податкового органу прийняти та зареєструвати надану платником податку-продавцем податкову накладну в реєстрі.

Судами по адміністративній справі встановлено, що вказані відповідачем (податковим органом) причини (помилки) неприйняття до реєстрації податкової накладної позивача відсутні у переліку причин, визначеному діючим законодавством, а податковий орган не довів суду правомірність дій щодо неприйняття податкової накладної до реєстрації, які вчинені ним необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення таких дій, недобросовісно, нерозсудливо, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані такі дії.

На підставі цього суди дійшли висновку, що позов ТОВ Лігос УА про визнання протиправними дій Державної фіскальної служби України щодо відмови в реєстрації в Єдиному реєстрі податкової накладної № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Лігос УА від 11.08.2015 року, вважати податкову накладну № 1 від 11.08.2015 року на суму 9016666,67 грн. виписану ТОВ Лігос УА, прийнятою та зареєстрованою у Єдиному реєстрі податкових накладних 01.09.2015 року, є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, Постановою Донецького окружного адміністративного суду позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Лігос УА до Державної фіскальної служби України, Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України про визнання протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо відмови в реєстрації в Єдиному реєстрі податкової накладної № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Лігос УА від 11.08.2015 року, вважати податкову накладну № 1 від 11.08.2015 року на суму 9016666,67 грн., виписану Товариством з обмеженою відповідальністю Лігос УА прийнятою та зареєстрованою у єдиному реєстрі податкових накладних 01.09.2015 року задоволено. Визнано протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо відмови в реєстрації в Єдиному реєстрі податкової накладної № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю Лігос УА від 11.08.2015 року. Постановлено вважати податкову накладну № 1 від 11.08.2015 року на суму 9016666,67 грн., виписану Товариством з обмеженою відповідальністю Лігос УА прийнятою та зареєстрованою у Єдиному реєстрі податкових накладних 01.09.2015 року.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03..2016 постанову Донецького окружного адміністративного від 10 грудня 2016 року у справі №805/4620/15-а залишено без змін.

Таким чином, судовими рішеннями по адміністративній справі, що мають преюдиційне значення, підтверджено відсутність факту протиправної поведінки з боку ТОВ Лігос УА при реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року та встановлено, що ТОВ Лігос УА виконало по відношенні до позивача обов`язки, передбачені Договором та встановлені податковим кодексом України.

Зазначене унеможливлює застосування до ТОВ Лігос УА відповідних правових наслідків, у тому числі відшкодування можливих збитків, оскільки відповідач 1 вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

При цьому, суд не може погодитися з доводами позивача, які полягають в тому, що незвернення ТОВ Лігос УА до органів виконавчої служби з виконавчим листом свідчить про те, що ТОВ Лігос УА не здійснило заходів, спрямованих на виконання Відповідачем 2 та Відповідачем 3 судового рішення по адміністративній справі в примусовому порядку, не сприяло у здійсненні податковими органами реєстрації податкової накладної на підставі судового рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Донецького окружного адміністративного суду, судом постановлено вважати податкову накладну, виписану ТОВ Лігос УА прийнятою та зареєстрованою у ЄРПН 01.09.2015 р. Таке формулювання апріорі не передбачає механізму примусового виконання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що виконання подібних судових рішень регулюється Постановою Кабінету міністрів України від 29 грудня 2010 р. № 1246 Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних. П. 20 вказаної постанови визначено, що у разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.

Таким чином, обов`язок щодо виконання даного судового рішення та реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 р. датою 01.09.2015 року (згідно рішення) лежить на податковому органі.

З урахуванням вищенаведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо відшкодування збитків з ТОВ Лігос УА, оскільки у діях останнього відсутній склад господарського делікту та ТОВ Лігос УА зі свого боку здійснило всі залежні дії, необхідні для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної на суму 9016666,67 грн. ПДВ.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ТОВ Лігос УА про застосування щодо вимог до нього строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ТОВ Лігос УА про застосування строків позовної давності слід відмовити, оскільки право чи інтерес позивача діями чи бездіяльністю Відповідача 1 не порушені. Так, позовні вимоги в частині відшкодування збитків з ТОВ Лігос УА є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим, позовна давність застосовуватися не може, а в позові стосовно ТОВ Лігос УА відмовлено на загальних підставах.

У той же час, склад цивільно-правового порушення наявний в діях Відповідача 2 та Відповідача 3, з огляду на що суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС в Донецькій області про стягнення збитків є законними, обґрунтованими, а тому позов в цій частині належить задовольнити.

Факт протиправної поведінки встановлено у бездіяльності ДФС України та Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, правонаступником якої є ГУ ДФС у Донецькій області.

Так, судовими рішеннями, прийнятими у межах адміністративної справи № 805/4620/15-а доведено протиправність бездіяльності податкового органу, що полягала у нереєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року.

За правовими приписами статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до пункту 14.1.181 статті 14 ПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. За змістом підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі ввезення їх на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.1. Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.7. Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10. Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до п. 9 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246 (надалі Порядок) визначено, що реєстрація податкової накладної в реєстрі є обов`язком постачальника товарів чи послуг. Цьому обов`язку кореспондує обов`язок податкового органу прийняти та зареєструвати надану платником податку-продавцем податкову накладну в реєстрі.

Як вбачається з Постанови Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 року у справі № 805/4620/15-а, залишеної в силі ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2016 року, податковими органами вказаний обов`язок щодо реєстрації наданої ТОВ Лігос УА податкової накладної № 1 від 11.08.2015 р., не виконано.

Таким чином, відсутність факту реєстрації з вини податкового органу складеної продавцем та направленої ним на реєстрацію до ЄРПН податкової накладної дійсно має наслідком неможливість покупця віднести до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг. За таких обставин, суд погоджується з доводом позивача, що відсутність станом на день розгляду справи факту реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 року податковим органом має наслідком те, що ДП АМПУ позбавлене фактичної можливості включити суму ПДВ у розмірі 9 016 666, 67 грн до складу податкового кредиту.

За змістом статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Ст. 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15.03.2018 у справі № 910/13725/16, від 04.06.2019 у справі № 910/13258/17, від 11.06.2019 у справі № 916/1648/18, від 15.05.2018 у справі № 920/1275/16.

Судом встановлено, що ГУ ДФС в Донецькій області та ДФС України в порушення вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України не зареєстрували податкові накладні, у зв`язку з чим позивач був позбавлений права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 9 016 666,67 грн. З огляду на викладене у цьому випадку є прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю Відповідача 2 та Відповідача 3 щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати податкові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту Позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи.

П. 20 Постанови Кабінету міністрів України від 29 грудня 2010 р. № 1246 Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних визначено, що у разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини Постанови Донецького окружного адміністративного суду від 10.12.2015 року у справі № 805/4620/15-а, ухвалено вважати податкову накладну № 1 від 11.08.2015 року на суму 9016666,67 грн., виписану Товариством з обмеженою відповідальністю Лігос УА прийнятою та зареєстрованою у єдиному реєстрі податкових накладних 01.09.2015 року.

Водночас, всупереч вказаній резолютивній частині рішення, Відповідачем 2 та Відповідачем 3 так і не було надано доказів, які б підтверджували виконання ними п. 20 Постанови КМУ № 1246 від 29.12.2010 та внесення в ЄРПН відомостей щодо реєстрації податкової накладної № 1 від 11.08.2015 - 01.09.2015 р.

Отже, у діяннях Відповідача 2 та Відповідача 3 наявні усі елементи складу господарського правопорушення, а тому позовні вимоги в частині солідарного стягнення збитків з ДФС України та ГУ ДФС в Донецькій області підлягають задоволенню.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 74 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення збитків з ТОВ Лігос УА задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено наявність елементів складу правопорушення, а саме наявність у діях відповідача факту порушення положень Податкового кодексу України та умов Договору щодо обов`язку реєстрації податкової накладної; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою ТОВ Лігос УА, та збитками потерпілої сторони, наявність вини.

Разом з тим, наявність складу цивільного правопорушення вбачається у діяннях Головного управління ДФС у Донецькій області та ДФС України, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача 2 та відповідача 3 згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська пл.8) та з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (87526, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, код 38727770) в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) ( 65026, м. Одеса, Митна пл. 1, код 38728457) суму збитків у розмірі 9 016 666,67 грн. та судовий збір за подання позову у розмірі 135 250 грн.

3. В частині позовних вимог Державного підприємства Адміністрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігос УА» - відмовити повністю.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Повне рішення складено 25 липня 2019 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов