РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2019Справа № 910/4769/19
За позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю

До Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

про визнання недійсним договору

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Приміч Д.В.

від відповідача: Кузовлев Р.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004р.

В обґрунтування поданого позову зазначено про те, що під час укладання договору банк скористався його юридичною необізнаністю, істотно порушив вимоги діючого законодавства щодо надання валютних кредитів. За своїм змістом кредитний договір не відповідає законодавству України, порушує його права та інтереси, суперечить частині першій статті 524 Цивільного кодексу України, в якій вказано, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак кредит був виданий у євро. Іноземна валюта не може бути предметом кредитного договору. Невідповідність кредитного договору вимогам закону в момент його укладання є підставою для визнання такого договору недійсним.

Ухвалою від 24.04.2019р. судом було відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 22.05.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що Акціонерним комерційним банком «ХФБ БАНК Україна» було отримано банківську ліцензію та дозвіл №185-1 від 21.03.2002р., згідно яких банк мав право на розміщення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та здійснення неторговельних операцій з валютними цінностями. Одночасно, твердження позивача про неповновноважність осіб, які з боку банку підписали оспорюваний правочин є безпідставними та позбавлені належного обґрунтування.

22.05.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 11.06.2019р.

У зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. 11.06.2019р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 18.06.2019р. судом було призначено судове засідання на 02.07.2019р.

02.07.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2019р.

10.07.2019р. представником позивача було подано заяву про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/4769/19.

В обґрунтування вказаної заяви представник Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю посилався на те, що суддею було відмовлено в задоволенні заяв про забезпечення позову, а також призначено судове засідання з розгляду справи по суті через 6 днів після закриття підготовчого провадження у справі.

Ухвалою від 10.07.2019р. заяву позивача було передано для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного 10.07.2019р., матеріали заяви про відвід судді, поданої в межах справи №910/4769/19, передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою від 12.07.2019р. в задоволенні заяви Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю про відвід судді було відмовлено.

Ухвалою від 16.07.2019р. розгляд справи було призначено на 23.07.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 23.07.2019р. було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі, а також надано пояснення щодо пропуску строків позовної давності.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову. Крім того представник відповідача усно заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

В судовому засіданні 23.07.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.03.2004р. між Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Укрсоцбанк") (банк) та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (позичальник) було укладено кредитний договір №252-СВ, за умовами п.1.1 якого банк відповідно до умов та на термін цього договору надає позичальнику револьверну кредитну лінію з загальною сумою 3 200 000 євро з можливістю отримувати грошові кошти в доларах США та євро та терміном кредиту до 04.03.2005р.

Згідно п.1.2 договору №252-СВ від 04.03.2004р. кредит надається з метою фінансування обігових коштів позичальника (придбання будівельних матеріалів та обладнання).

За умовами п.5.1 договору №252-СВ від 04.03.2004р. позичальник сплачує банку відсотки за отримані та непогашені частки. Відсотки сплачуються за відсотковою ставкою, визначеною у п.5.2 цього договору та повинні нараховуватись щодо кожної частки, що залишається непогашеною, з дати надання частки до дати фактичного погашення частки або до дати повернення частки (за відповідним рішенням банку згідно з умовами цього договору). При розрахунку відсотків за кожний відсотковий період перший та останній день відсоткового періоду вважаються одним днем. Відсотки розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 днів.

Відповідно до п.5.2 договору №252-СВ від 04.03.2004р. відсоткова ставка складається з маржі 8% річних та її ставки LIBOR (відповідно до валюти частки) для відповідної тривалості відсоткового періоду.

Нараховані відсотки за користування кредитом щодо кожного відсоткового періоду сплачуються позичальником на відповідну дату сплати на рахунок № НОМЕР_1 в Акціонерному комерційному банку «ХФБ банк Україна» (п.5.5 договору №252-СВ від 04.03.2004р.).

У розділі 3 договору №252-СВ від 04.03.2004р. банком та позичальником було досягнуто згоди щодо умов надання кредиту та часток.

Згідно п.7.1 договору №252-СВ від 04.03.2004р. повернення або передоплата частки або будь-якої її частини здійснюється у валюті, в якій частка була надана; відсотки сплачуються у валюті наданої частки.

За умовами п.9.1 договору №252-СВ від 04.03.2004р. для забезпечення зобов`язань позичальника за договором позичальник надає банку заставу нерухомого майна, прийнятного для банку, за формою та змістом задовільними для банку. Така застава повинна становити першочергову заставу та повинна бути відповідно зареєстрована у Державному реєстрі відчуження нерухомого майна. Таке заставлене майно повинно бути застраховане фінансово стабільною та надійною страховою компанією, прийнятною для банку, проти втрати або пошкодження та інших ризиків, як буде прийнятно для банку, та банк повинен мати статус вигодонабувача (бенефіціара) за такими страховими договорами та полісами.

Розділом 10 договору №252-СВ від 04.03.2004р. визначено випадки невиконання договору та їх правові наслідки.

Цей договір набуває чинності на дату його підписання належним чином, зберігає силу до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. За взаємною згодою сторін дію договору може бути припинено раніше за останній день терміну кредиту за умови повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Дія договору припиняється за письмовим повідомленням банком позичальника при невиконанні вимог розділу 2 договору протягом періоду, вказаного в пункті 2.1 цього договору (п.11.12 договору №252-СВ від 04.03.2004р.).

Як вбачається з преамбули договору №252-СВ від 04.03.2004р., останній з боку Акціонерного комерційного банку «ХФБ банк Україна» було підписано начальником відділу управління кредитними ризиками ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. 18.12.2003р., зареєстрованої в реєстрі за №5588, та начальником сектору міжнародних клієнтів ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесніченком О.Д. 15.01.2003р. та зареєстрованої в реєстрі за №82. З боку позичальника договір було підписано генеральним директором ОСОБА_3 на підставі статуту.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину) унормовано, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору №252-СВ від 04.03.2004р., керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, спірний правочин є укладеним.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Наразі, за твердженнями позивача, договір №252-СВ від 04.03.2004р. підлягає визнанню недійсним, оскільки Акціонерний комерційний банк «ХФБ Банк Україна» на мав права (відповідної ліцензії, дозволу) на укладання договору про надання кредиту в іноземній валюті. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що банком не було надано повної та достовірної інформації стосовно послуги, яка є предметом договору, внаслідок чого позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та відповідні ризики. Крім того, позивачем вказано, що неможливо встановити, що правочин з боку відповідача було підписано повноважними представниками банку.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачем вказано, що Акціонерним комерційним банком «ХФБ БАНК Україна» було отримано банківську ліцензію та дозвіл №185-1 від 21.03.2002р., згідно яких банк мав право на розміщення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та здійснення неторговельних операцій з валютними цінностями. Одночасно, твердження позивача про неповноважність осіб, які з боку банку підписали оспорюваний правочин є безпідставними та позбавлені належного обґрунтування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 цього Кодексу передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За змістом частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 зазначеного Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 3 статті 533 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 зазначеного Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За змістом статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету Кабінету Міністрів України.

Порядок надання дозволу Національним банком України на банківські операції та генеральних ліцензій було визначено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001р. (чинною на час укладення спірного договору), у пункті 5.3 (у відповідній редакції) якого зазначалося, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

У розумінні наведених норм банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності у банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21.03.2011р. у справі № 6-7ц11, у рішенні Верховного Суду України від 01.12.2010р. у справі № 6-50418св120, у рішенні від 06.11.2018р. Верховного Суду по справі №916/174/18.

Наразі, як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладання оспорюваного правочину Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» було отримано банківську ліцензію №185 від 21.03.2002р., згідно якої банк мав право на здійснення операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та дозвіл Національного банку України №185-1 від 21.03.2002р. на ведення неторговельні операції з валютними цінностями. Банківська ліцензія Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна» була відкликана 22.10.2007р. Наведені відомості розміщено на Офіційному сайті Національного банку України: https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/320724.pdf.

Тобто, з наведеного полягає, що посилання позивача в якості обґрунтування позовних вимог на відсутність у Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна» дозволу на здійснення операцій з іноземною валютою, є такими, що спростовуються матеріалами справи, а отже, не вказують на наявність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Одночасно, суд критично ставиться до тверджень позивача про неповноважність осіб, якими з боку Акціонерного комерційного банку «ХФБ Банк Україна» було підписано правочин.

При цьому, судом враховано, що згідно преамбули договору №252-СВ від 04.03.2004р., останній з боку Акціонерного комерційного банку «ХФБ банк Україна» було підписано начальником відділу управління кредитними ризиками ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. 18.12.2003р., зареєстрованої в реєстрі за №5588, та начальником сектору міжнародних клієнтів ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесніченком О.Д. 15.01.2003р. та зареєстрованої в реєстрі за №82.

В контексті означеного слід звернути увагу на те, що позивачем ставить під сумнів повно важність представників банку на підписання правочину, а не особи, яка підписала договір від імені позичальника.

Суд звертає увагу, що питання повноважності представників Акціонерного комерційного банку «ХФБ банк Україна» та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою довірителем та повіреними.

Укладаючи відповідний правочин позивач повинен був проявити добросовісність та розумну обачність, а отже, наведене у преамбулі до договору посилання на відповідні довіреності вказує на те, що з їх змістом позичальник ознайомлений. Тягар доказування своєї недобросовісності та нерозумності, тобто, зворотного, у даному випадку несе саме Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Посилання позивача на те, що при укладанні договору №252-СВ від 04.03.2004р. банком не було надано достатньої інформації про послугу, яка є предметом договору, внаслідок чого позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та відповідні ризики, суд вважає юридично неспроможними з урахуванням такого.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У даному випадку наведені позивачем обставини, ніяким чином не вказують на наявність обставин, з якими законодавство пов`язує визнання договорів недійсними. Статтею 6 Господарського кодексу України унормовано, що загальними принципами господарювання в Україні є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

У ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст..627 Цивільного кодексу України).

В контексті означеного суд зазначає, що укладаючи договір №252-СВ від 04.03.2004р. позивач, як позичальник повинен був самостійно оцінити права та обов`язки, зміст зобов`язання, яке буде прийнято внаслідок його укладання.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до оспорюваного правочину укладались додаткові угоди, зокрема, №45 від 25.10.2013р., що вказує на наявність волі учасників господарських правовідносин на зміну вже існуючого дійсного зобов`язання.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості позовних вимог Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 252-СВ від 04.03.2004р., а отже, відмови в їх задоволенні.

Щодо усного клопотання відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу строків позовної давності, згідно ст. ст. 257, 261 Цивільного кодексу України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки судом встановлено, що права позивач порушені не були, і суд відмовляє позивачу в позові по суті, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні спору в даній частині позовних вимог застосуванню не підлягає.

При цьому, надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 25.07.2019р.

Суддя Спичак О.М.