РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2019Справа № 910/6600/19

За позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1) Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», 2) ОСОБА_1
простягнення 24888,65 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Без виклику учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» 24888,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0002273 від 05.05.2016 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки ДТП сталася з вини працівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» (який керував автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_2 , та в момент ДТП знаходився при виконанні своїх трудових обов`язків), враховуючи недостатність страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9708158 для повного відшкодування завданої шкоди, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 1172, 1194 Цивільного кодексу України вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди у розмірі 24888,65 грн покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/6600/19, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а також встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

14.06.2019 (з дотриманням встановленого судом строку), від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що саме страхова компанія за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів повинна відшкодувати збитки в межах ліміту суми грошових коштів у розмірі 100000,00 грн. Також відповідач вказує, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що під час ДТП ОСОБА_2 виконував свої трудові обов`язки і не використовував транспортний засіб для власних потреб.

Треті особи пояснень щодо позову не надали, своїм правом не скористалися.

За приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.05.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (страхувальник) укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0002273 (надалі - Договір), об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме: автомобілем Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

10.12.2016 о 23 год 30 хв в с.Софіївська Борщагівка по вул. Боголюбова, 18 сталася ДТП, а саме: водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки, не витримав безпечного бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем Renault, державний номер НОМЕР_3 та автомобілем Renault, державний номер НОМЕР_4 , який внаслідок удару здійснив зіткнення з автомобілем Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 . При цьому, водій ОСОБА_2 керував автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння та після здійснення ДТП залишив місце пригоди.

Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 п.13.1, 2.3Б, 12.1, 2.5, 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 24.04.2017 у справі №761/510/17, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбаченого ст.ст. 122-4, 124, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для долучення до матеріалів справи позивачем надано звіт про оцінку №01-13/12 від 13.12.2016, складений суб`єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем Кулішем Олександром Васильовичем , за змістом якого значення коефіцієнта фізичного зносу деталей транспортного засобу є таким, що дорівнює 0,3923, а вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу становить 53325,85 грн.

Також до позовної заяви позивачем також додано рахунок-фактуру від 12.12.2016, виставлений ремонтною організацією - ТОВ «Порше Інтер Авто Україна», та ремонтну калькуляцію до вказаного рахунку, згідно з якими вартість відновлювального ремонту автомобіля Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП склала 77437,70 грн.

На підставі страхового акта №00210579 від 26.12.2016, у відповідності до розрахунку суми страхового відшкодування, визначеного вказаним актом, та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом перерахування коштів у сумі 74659,37 грн на рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням №046922 від 28.12.2016.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 74659,37 грн право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Із постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 24.04.2017 у справі №761/510/17 вбачається, що транспортний засіб - автомобіль Toyota, державний номер НОМЕР_2 , водієм якого спричинено ДТП, що потягнуло завдання шкоди власнику автомобіля Seat Leon, державний номер НОМЕР_1 , знаходився під керуванням ОСОБА_2 .

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_2 , встановлена у судовому порядку.

Як свідчать обставини справи, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Toyota, державний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/9708158.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі заяви про виплату страхового відшкодування Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було сплачено позивачу страхове відшкодування за відповідним страховим випадком в розмірі 49770,72 грн (що становить собою фактичну вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу). Враховуючи недостатність страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9708158 для повного відшкодування завданої шкоди, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 1172, 1194 Цивільного кодексу України, стверджує, що обов`язок з відшкодування шкоди у розмірі 24888,65 грн покладається на відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України».

Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, за приписами ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Матеріалами справи підтверджується, що до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, в межах суми 74659,37 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди, право вимоги щодо відшкодування якої перейшло до позивача, і сумою страхового відшкодування, яка, за твердження позивача, виплачена страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, становить 24888,65 грн.

Як стверджує позивач, ОСОБА_2 , з вини якого сталося ДТП, на момент ДТП був працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» та знаходився при виконанні своїх трудових обов`язків.

З аналізу ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України слідує, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №914/820/17.

Матеріалами справи підтверджується, що ДТП сталося з вини ОСОБА_2 , який керував автомобілем Toyota, державний номер НОМЕР_2 .

Однак, жодних доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 на момент ДТП був працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» і в момент ДТП знаходився при виконанні своїх трудових обов`язків, позивачем не надано.

Клопотань про витребування таких доказів позивачем також заявлено не було.

При цьому, зі змісту відзиву на позовну заяву слідує, що відповідачем даний факт заперечується.

Суд відзначає, що за приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту виконання ОСОБА_2 під час ДТП своїх трудових (службових) обов`язків як працівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» (з огляду на час і місце ДТП), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінеральні води України» заявленої позивачем суми матеріальної шкоди.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ю.М. Смирнова