СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2019 р. Справа № 917/1756/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Плахов О.В., суддя Тарасова І.В.

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції з Господарським судом Київської області апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Криниця" (вх. №1323 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2019 у справі № 917/1756/16 (ухвалене у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Безрук Т.М., повне рішення складено 01.04.2019),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро", м. Обухів, Київська обл.,

до Селянського фермерського господарства "Криниця", с. Пашківка, Козельщинський район, Полтавська обл.,

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Селянського фермерського господарства "Криниця" 678 580,32 грн курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.01.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 рішення Господарського суду Полтавської області скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2017 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду та рішення Господарського суду Полтавської області, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

За результатом нового розгляду справи рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.04.2018 у позові відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач не має права на стягнення курсової різниці (вирахуваної гривневої ціни договору), оскільки договір поставки таких умов не містить; в договорі сторони передбачили право постачальника на отримання від відповідача вирахуваної гривневої різниці ціни договору як плату за користування товарним кредитом.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 рішення Господарського суду Полтавської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2018 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 та рішення Господарського суду Полтавської області від 24.04.2018, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Постанова Верховного суду від 26.10.2018 обґрунтована тим, що суди не надали належної оцінки положенням укладеного між сторонами договору у їх сукупності, з урахуванням додатків до договору, натомість вдалися при цьому лише до перерахування окремих пунктів договору у судових рішеннях та обмежилися висновком про те, що спірним договором обумовлено нарахування саме відсотків за користування товарним кредитом. Попередні судові інстанції достеменно не з`ясували дійсних правовідносин сторін, не дослідили змісту прав та обов`язків обох сторін, виходячи з умов укладеного між сторонами договору; не з`ясували та не визначили підстав для нарахування та стягнення у цьому випадку спірної суми курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору); не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми на відповідність його вимогам закону та договору; відповідних обставин, які входять до предмета доведення цього позову, суди не дослідили.

Після нового розгляду справи рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.03.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Селянського фермерського господарства "Криниця" на користь ТОВ "Спектр-Агро" 678 580,32 грн курсової різниці (вирахувану гривневу різницю ціни договору), 10 178,70 грн відшкодування витрат з оплати судового збору за подання позовної заяви, 11196,57 грн відшкодування судових витрат за подання першої апеляційної скарги, 15268,05 грн судових витрат за подання другої апеляційної скарги, 20 357,40 грн судових витрат за подання касаційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скарга обґрунтована тим, що жодним пунктом договору сторонами не погоджено стягнення курсової різниці ціни договору (збільшення ціни договору), як самостійну та окрему умову договору. Однак, ТОВ «Спектр-Агро» на підставі п.2.3. договору звернулося до суду із позовними вимогами саме про стягнення збільшеної на курсову різницю ціни договору (товару), а не стягнення плати за користування товарним кредитом. Із зазначеного вбачається, що п.2.3. договору передбачена плата за користування товарним кредитом, а ТОВ «Спектр-Агро» намагається стягнути збільшену ціну товару, що не є одним й тим самим видом платежу, а тому така вимога не може бути задоволена. Призначенням платежу за п.2.3. договору, на думку апелянта, повинно бути «Плата за користування товарним кредитом». Позивач не мав права самостійно встановлювати призначення платежу, не передбаченого договором, а відповідач мав право не здійснювати оплату рахунку позивача, призначення за яким не передбачено умовами договору.

Крім того, як зазначає апелянт, при зверненні до суду та визначенні ціни позову, в яку увійшла сума ціни товару, відсотків за користування кредитом, інші санкції, ТОВ «Спектр-Агро» не було визначено еквівалент комерційного курсу заявленої до стягнення гривневої суми до долару США, відповідно позивач не скористався своїм правом здійснити перерахунок ціни товару з урахуванням курсової різниці на час звернення до суду та заявив до стягнення заборгованість за договором у сумі 341466,50 грн, що утворилась при його виконанні. Тому, на думку скаржника, судом винесено рішення без прив`язки гривневої суми боргу до курсу валюти долара США на час звернення позивача до суду, або винесенні судового рішення. Відповідно судовим рішенням у справі №18/2049/11 встановлений борг у платіжній одиниці українській гривні, тому й відповідальність СФГ «Криниця» має нести за невиконання саме грошового обов`язку в гривнях, без прив`язки до курсу в доларах США. Подальше збільшення такого зобов`язання із застосуванням курсової різниці є необґрунтованим. Позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту свого права, погодившись з визначеною судом сумою заборгованості за договором купівлі-продажу.

Також, як зазначає відповідач, у позивача відсутнє право для збільшення в односторонньому порядку ціни товару (ціни договору). Право позивача щодо збільшення ціни товару існувало до винесення рішення від 18.08.2011, адже він сам звертався до суду із відповідними позовними вимогами та самостійно визначився із сумою заборгованості, до якої увійшла ціна товару, відсотки за користування товарного кредиту та інші штрафні нарахування. Після винесення судового рішення зобов`язання відповідача щодо погашення боргу (сплата ціни товару) виникає на підставі ст.625 ЦК України, а не на підставі договору, укладеного між сторонами, який перейшов у площину зобов`язання за рішенням суду.

23.05.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5079), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечував. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

10.06.2019 до суду від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу (вх.№5635), в яких апелянт просив скасувати рішення у повному обсязі із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.231 ГПК України за відсутності предмету позову.

17.07.2019 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№6663).

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 12.03.2010 між ТОВ "Спектр-Агро", постачальником, та СФГ "Криниця", покупцем, укладено договір поставки, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця в строки, визначені договором, продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець, у свою чергу, - прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом у сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно з пунктом 1.2 цього договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, гривнева ціна товару та її грошовий еквівалент в іноземній валюті, порядок і термін оплати товару, нарахування відсотків, інші умови, визначено у додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

У пункті 2.1 договору передбачено, що ціна договору становить загальну вартість товару, що передається за цим договором, і суму належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, зазначеній у додатку № 1.

Відповідно до пункту 2.3 договору у випадку, якщо комерційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений на день фактичної сплати покупцем ціни договору (її несплаченої частини), буде вищим за комерційний курс гривні до іноземної валюти, який діяв на день укладення договору, постачальник має право виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору як плату за користування товарним кредитом, а покупець зобов`язується оплатити цей рахунок не пізніше трьох банківських днів із дня його виставлення. У цьому випадку ціна договору, зазначена у рахунку підлягає, розрахунку за формулою: Ц2 = Ц1 х К2/К1, де Ц2 - ціна договору (її несплачена частина), що зазначається у рахунку; Ц1 - ціна договору (її несплачена частина), що вказується у додатку; К1 - комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату укладення договору; К2 - комерційний курс гривні до іноземної валюти на дату оплати.

Згідно з пунктом 2.4 договору покупець проводить сплату вартості (ціни) товару та відсотків за користування товарним кредитом шляхом перерахування коштів у національній валюті, вирахуваної відповідно до положень пункту 2.2, на банківський рахунок постачальника.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що термін сплати вартості (ціни) частини товару, яка оплачується покупцем, зазначено у додатку № 1 до договору.

Разом із тим у пункті 2.6 спірного договору сторони передбачили, що за користування товарним кредитом покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком № 1 до договору. Строк користування товарним кредитом починається із дня, наступного за днем отримання товару покупцем та закінчується днем, в якій згідно з договором підлягає сплаті сума (або її частина) відстроченого платежу (пункт 2.7 договору).

Пунктом 2.9 договору сторони встановили, що до відсотків застосовується порядок визначення розміру грошових зобов`язань покупця та їх оплати, встановлений пунктами 2.2, 2.3 договору.

Відповідно до пункту 2.11 договору відсотки за користування товарним кредитом нараховуються постачальником щомісячно. До 5 (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, сторони підписують акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається постачальником на адресу покупця. Покупець зобов`язується підписати акт та повернути його протягом одного дня з дати отримання. Сплата нарахованих відсотків відбувається одночасно зі сплатою платежів, відповідно до затвердженого у додатку № 1 до даного договору порядку оплати.

Згідно з пунктом 3.5 договору покупець зобов`язаний провести оплату за товар і сплатити відсотки за користування товарним кредитом у такі терміни: частину вартості (ціни) товару, яка сплачується авансом, у термін, визначений у додатку № 1, тобто у строк до 01.04.2010 (пункт 3.5.1); відстрочені платежі з товарного кредитування - у терміни, визначені сторонами у відповідній таблиці додатку № 1 до договору, тобто у строк до 15.10.2010 (пункт 3.5.2); відсотки за користування кредитом - у терміни, встановлені в договорі (пункт 3.5.3).

Пунктом 5.1 договору сторони передбачили, що господарські зобов`язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня підписання його тексту уповноваженими представниками сторін, крім зобов`язань покупця зі сплати вартості товару, процентів за користування товарним кредитом і відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого пунктом 9.1 договору).

У разі перерахування покупцем коштів пізніше строків, установлених договором, постачальник має право притримати виконання та передати покупцеві товар за вартістю, яка складається на день передачі, або відмовитися від виконання своїх зобов`язань і повернути покупцеві раніше сплачені ним суми (пункт 9.1 спірного договору).

Додатком № 1 від 12.03.2010 до спірного договору (з урахуванням коригування № 1 від 01.06.2010) і додатком № 1/2 від 11.06.2010 визначено товар, який покупець купує на умовах товарного кредиту, та графік його оплати.

Згідно з додатковою угодою № 1 від 03.09.2010 до спірного договору сторони внесли зміни до розділу "Юридичні адреси та банківські реквізити Сторін", а також у частині здійснення оплати - оплата за товар здійснюється тільки на розрахунковій рахунок, зазначений у пункті 1 цієї додаткової угоди.

На виконання умов цього договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 724 415,35 грн, за який відповідач розрахувався лише частково, у сумі 382 948,85 грн. Отже, заборгованість відповідача становила 341 466,50 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.08.2011 у справі № 18/2049/11 стягнуто з відповідача на користь позивача 341 466,50 грн основного боргу, 45 056,53 грн пені, 85 855,62 грн штрафу у виді 28 % річних, 4 723,79 грн витрат з оплати держмита, 191,16 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У подальшому відповідачем було сплачено позивачеві, з урахуванням додаткових нарахувань, грошові кошти у загальній сумі 477 293,60 грн. Однак у зв`язку із тим, що суму основної заборгованості за договором відповідачем остаточно було сплачено лише 28.09.2016, тобто з простроченням, позивач здійснив нарахування курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) після цієї дати у сумі 678 580,32 грн.

Позивач надіслав відповідачу вимогу від 03.10.2016 № 345 про сплату 678 580,32 грн суми курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) та рахунок на оплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) на суму 678 580,32 грн, які відповідачем було отримано 11.10.2016, однак цю вимогу залишено відповідачем без задоволення.

Наведене і стало причиною звернення позивача до господарського суду із позовом у цій справі.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною другою статті 11 Кодексу серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків визначено договори та інші правочини.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 189 Господарського кодексу України ціна (тариф) є формою грошового визначення вартості продукції (робіт, послуг), яку реалізують суб`єкти господарювання. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (стаття 632 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні ціни. Вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання.

Згідно зі статтею 524 зазначеного Кодексу зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11, від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Як вбачається із матеріалів справи, за змістом пункту 2.1 спірного договору сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, зазначеній у додатку № 1.

Відповідно до пункту 2.2 договору сума у національній валюті, яка підлягає сплаті покупцем на виконання ним зобов`язань за договором, визначається шляхом множення еквіваленту ціни договору в іноземній валюті, зазначеній у додатках до договору, на комерційний курс гривні до іноземної валюти, який діяв на день підписання цього договору.

В пункті 2.3 договору сторони передбачили право постачальника виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору у випадку якщо комерційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений на день фактичної сплати покупцем ціни договору (її несплаченої частини), буде вищим за комерційний курс гривні до іноземної валюти, який існував на день укладення договору, і визначили формулу ціни договору у такому випадку та порядок її обрахунку.

Тобто сторони при укладенні договору визначили особливості формування ціни договору, погодивши можливість її коригування з урахуванням зміни комерційного курсу гривні до іноземної валюти (долар США) станом на момент фактичної сплати покупцем ціни товару, при цьому, як вбачається із матеріалів справи, предметом спору у ній є саме стягнення курсової різниці у зв`язку зі зміною комерційного курсу гривні до долара США станом на момент фактичної сплати покупцем ціни товару.

За таких обставин, як вірно зазначено судом першої інстанції, посилання відповідача на те, що п. 2.3 договору встановлено право вимоги щодо стягнення плати за користування товарним кредитом, а не суми курсової різниці товару, а в п.2.9. договору встановлено, що до відсотків застосовується порядок визначення розміру грошових зобов`язань встановлений п.2.2., п.2.3 договору, тобто ці пункти застосовуються виключно до відсотків, а сума, що вираховується за п.2.3 договору, є відсотками платою за користування товарним кредитом, є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що проценти за користування товарним кредитом та курсова різниця є різними поняттями за специфікою їх виникнення та застосування. Умовами договору погоджено як нарахування процентів за користування товарним кредитом, так і одночасно можливість нарахування курсової різниці (гривневої ціни договору).

Як вбачається з додатку №1 від 12.03.2010 до договору, сторонами встановлено ціну товару у національній валюті - гривні та визначено доларовий еквівалент з прив`язкою до курсу долара США, який діяв на момент її узгодження. Тобто, сторони при визначенні ціни договору погодили доларовий еквівалент вартості переданого товару та, відповідно, можливість коригування ціни договору з урахуванням зміни комерційного курсу гривні до долару США станом на момент фактичної сплати покупцем ціни договору, що відповідає положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України, якою сторонам надано можливість самостійно встановлювати в договорі порядок визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, та принципу свободи договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в межах розгляду справи № 18/2049/11 судом було встановлено існуючу заборгованість відповідача за поставлений на виконання договору поставки на умовах товарного кредиту від 12.03.2010 № 1203/10-Ч товар на суму 341466,50 грн, та покладено на останнього обов`язок сплати штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за отриманий ним товар у розмірі 130912,15 грн, а також 4723,79 грн витрат зі сплати держмита та 1914,16 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, як винесення судового рішення про встановлення факту наявності боргу. Прийняття господарським судом рішення у справі № 18/2049/11 про задоволення вимог кредитора (позивача у справі) не припиняє зобов`язальних відносин сторін договору поставки на умовах товарного кредиту від 12.03.2010 № 1203/10-Ч. Оскільки між сторонами зобов`язання за договором було визначено у валюті (доларах США) і рішенням суду, яке не припиняє зобов`язальних відносин між сторонами, було стягнуто з відповідача ціну договору відповідно до додатку № 1 до договору, яким передбачено грошовий еквівалент в іноземній валюті за комерційним курсом гривні до долара США станом на момент укладення договору, позивачем правомірно реалізовано визначене сторонами право на стягнення з відповідача курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) станом на момент здійснення фактичної оплати вартості отриманого товару.

За таких обставин посилання апелянта на те, що при зверненні до суду та визначенні ціни позову позивачем не було визначено еквівалент комерційного курсу заявленої до стягнення гривневої суми до долару США, відповідно позивач не скористався своїм правом здійснити перерахунок ціни товару з урахуванням курсової різниці на час звернення до суду та заявив до стягнення заборгованість за договором, що утворилась при його виконанні, і, відповідно судовим рішенням у справі №18/2049/11 встановлений борг у платіжній одиниці Українській гривні, є необґрунтованими, з підстав зазначених вище.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, у позивача відсутнє право для збільшення в односторонньому порядку ціни товару, з огляду на те, що у даному випадку збільшення ціни товару не відбулося, оскільки, як вже зазначалось, умовами договору передбачено грошовий еквівалент ціни договору в іноземній валюті за комерційним курсом гривні до долара США, та було заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача курсової різниці ціни товару.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем оплата заборгованості проводилася наступним чином: 02.10.2013 20000,00 грн, 23.10.2013 10000,00 грн, 16.09.2016 - 109209,91 грн, 20.09.2016 - 70000,00 грн, 28.09.2016 - 75 149,72 грн, 27.10.2011 - 50000,00 грн, 02.11.2011 - 50000,00 грн, 26.12.2011- 20000,00 грн, 19.01.2012 - 10000,00 грн, 02.04.2012- 15000,00 грн, 02.10.2012 - 677,38 грн, 12.02.2016 7356,59 грн, 01.09.2016 - 9900,00 грн, 02.09.2016- 10000,00 грн, 14.09.2016 - 10000,00 грн, 16.09.2016 10000,00 грн. (т.1 а.с. 26-28).

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до п.2.10 договору у випадку недостатності коштів, отриманих від покупця на виконання в повному обсязі його зобов`язань по цьому договору, постачальник має право провести зарахування коштів в наступному порядку: в першу чергу в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом, в другу чергу в рахунок оплати вартості (ціни) товару, в третю чергу в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами, в четверту чергу в рахунок сплати штрафних санкції.

Тобто, умовами п.2.10 договору було передбачено саме право позивача у виборі ним черговості зарахування коштів сплачених відповідачем в рахунок погашення грошового зобов`язання.

Відповідно до позовної заяви, позивачем отримані кошти було зараховано з врахуванням положень ст.534 ЦК України, що є правом позивача, а саме: в першу чергу було зараховано кошти на погашення заборгованості зі сплати судового збору та штрафних санкцій в розмірі 135827,10 грн в межах справи № 18/2049/11, та, відповідно, суму основного боргу в розмірі 341466,50 грн відповідачем було погашено, починаючи з 02.04.2012.

Колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми курсової різниці ціни договору станом на момент фактичної оплати товару, у відповідності до п. 2.3 договору, вважає його обґрунтованим, в зв`язку з чим місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 678580,32 грн курсової різниці.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2019 у справі № 917/1756/16 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Криниця" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.03.2019 у справі № 917/1756/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.07.2019.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.В. Тарасова