СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2019 р. Справа № 904/43/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В.І. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко О.В.

за участю представників:

позивача - Левченко М.В.,

першого відповідача - Тищук М.А. , Тищенко А.В.,

першої третьої особи - Денисенко С.О. ,

інші - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ (вх.№313Х/1) та Акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ (вх.№424Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року у справі №904/43/16 (повний текст складено 08.01.2019 року (головуючий суддя Лаврова Л.С., суддя Аюпова Р.М., суддя Калініченко Н.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд", м.Дніпро

до відповідачів:

1.Акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ;

2.Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м.Харків;

3.Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м.Харків,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Менеджмент Логістик Компані", м.Харків;

2. ОСОБА_3 , м.Харків,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1.Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м.Київ;

2.Акціонерного товариства з обмеженою відповідальністю "CARBO TRADING LIMITED", Кіпр;

3.Національного банку України, м.Київ;

4.Приватного акціонерного товариства "Коксолит", м. Дніпро;

5.Приватного акціонерного товариства "Термоплита", м. Дніпро,

про визнання недійсними договорів про відкриття кредитних ліній та поруки,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.12.2018 у справі № 904/43/16 визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" (ідентифікаційний код 24481702) та публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" (ідентифікаційний код 25959784), визнано недійсним договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між приватним акціонерним товариством "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182) та публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК" (ідентифікаційний код 25959784);

- визнано недійсним договір поруки від 04.09.2012, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (ідентифікаційний код 30962083) та публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ідентифікаційний код 25959784) в частині забезпечення виконання недійсних зобов`язань за:

- договором про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" (ідентифікаційний код 24481702) та публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ідентифікаційний код 25959784);

- договором про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між приватним акціонерним товариством "Термолайф" (ідентифікаційний код 34015182) та публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ідентифікаційний код 25959784).

Стягнуто з публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" (01061, м. Київ, вул. Володимирська, 46, код 25959784) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" (61010, м. Харків, набережна Червоношкільна, буд. 24, ідентифікаційний код 24481702) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Термолайф" (61071, м. Харків, Шосе Карачівське, буд. 44, ідентифікаційний код 34015182) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, офіс 330, ідентифікаційний код 30962083) витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

ПАТ «Промінвестбанк" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2019 апеляційну скаргу ПАТ «Промінвестбанк" залишено без руху. Встановлено ПАТ «Промінвестбанк" десятиденний строк з дня вручення ухвали скаржнику для виправлення недоліків апеляційної скарги.

АТ «СБЕРБАНК» також із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 у справі № 904/43/16 - скасувати, в задоволенні позову ТОВ "Коксотрейд" відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «СБЕРБАНК» та призначено справу до розгляду на 04.03.2019 на 10:30 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.02.2019 після усунення апелянтом встановлених апеляційним судом недоліків відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Промінвестбанк» та призначено справу до розгляду на 04.03.2019 на 10:30 год. Об`єднано апеляційну скаргу ПАТ «Промінвестбанк" та апеляційну скаргу АТ "СБЕРБАНК" в одне апеляційне провадження.

В судовому засіданні представники Акціонерного товариства "Сбербанк" апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив залишити їх без задоволення.

Представники інших учасників процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзивах на них доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

20.09.2005 р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" було укладено Кредитний договір №15-93/17-7671/05 про відкриття кредитної лінії. Також між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" були укладені кредитні договори №15-93/19-2560/07 від 25.06.2007, №15-93/19-2562/07 від 25.06.2007, №15-93/19-24/11 від 04.03.2011 та №15-93/19-3/11 від 02.02.2011.

04.09.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" було укладено договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" відкрило Приватному акціонерному товариству "Харківський коксовий завод" позичковий рахунок для обліку кредиту № НОМЕР_1 . Пунктом 1.5. Договору про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 сторони встановили, що кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/17-7671/05, укладеним між позичальником (2-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 20 вересня 2005 року". 05.09.2012 р. та 06.09.2012 р. двома траншами в сумі 7163186,48 доларів США та 2197,74 доларів США 1-й відповідач надав 2-му відповідачу на його позичковий рахунок кредит на загальну суму 7165384,22 доларів США. Платіжними дорученнями №30924345 від 05.09.2012 та №31129703 від 06.09.2012 вказані суми були перераховані на поточний рахунок 2-го відповідача, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "Дочірній банк Сбербанку Росії".

04.09.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" було укладено договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО, на виконання п. 4.1 якого Публічне акціонерне товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" відкрило Приватному акціонерному товариству "Термолайф" позичковий рахунок для обліку кредиту № НОМЕР_2 . Пунктом 1.5 договору про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 сторони встановили, що кредит надається на рефінансування заборгованості за Кредитним договором №15-93/19-2560/07 від 25.06.2007р., Кредитним договором №15-93/19-24/11 від 04.03.2011, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-3/11 від 02.02.2011, Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-2562/07 від 25.06.2007, укладеними між Позичальником (3-м відповідачем) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк". 05.09.2012 та 06.09.2012 траншами на загальну суму 30980000,00 доларів США 1-й відповідач надав 3-му відповідачу на позичковий рахунок кредит платіжними дорученнями №30926142 від 05.09.2012 на суму 7163274,13 доларів США, №31130655 від 06.09.2012 на суму 2149,02 доларів США та №31130371 від 06.09.2012р. на суму 23816726,05 доларів США. Вказані кошти були в повному обсязі перераховані на поточний рахунок 3-го відповідача, відкритий у Публічному акціонерному товаристві "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Таким чином ПрАТ "Термолайф" було отримано кредит від ПАТ "Сбербанк" для його подальшого спрямування на погашення зобов`язань перед ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відповідно до цільового призначення, визначеного пунктом п. 1.5. договору про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р. ПАТ "Харківський коксовий завод" отримавши кредитні грошові кошти від ПАТ "Сбербанк", на підставі спірних договорів про відкриття кредитних ліній, спрямувало ці кошти на погашення зобов`язань перед ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відповідно до цільового призначення, визначеного пунктом п. 1.5. договору про відкриття кредитної лінії від 04.09.2012 №26-В/12/66/ЮО.

На підтвердження вказаних обставин ПрАТ "Термолайф" надало копії платіжних доручень №537 від 05.09.2012, №569 від 07.09.2012, №570 від 07.09.2012, №571 від 07.09.2012, №572 від 07.09.2012, №573 від 07.09.2012, №574 від 07.09.2012, №575 від 07.09.2012, №576 від 07.09.2012, №577 від 07.09.2012, №578 від 07.09.2012, №579 від 07.09.2012, №580 від 07.09.2012, №581 від 07.09.2012, №567 від 07.09.2012, №568 від 07.09.2012, №561 від 07.09.2012, №562 від 07.09.2012, №563 від 07.09.2012, №564 від 07.09.2012, №565 від 07.09.2012, №566 від 07.09.2012, №559 від 07.09.2012, №560 від 07.09.2012, №559 від 07.09.2012 та завірені копії меморіальних валютних ордерів №15 від 20.11.2014; №16 від 26.11.2014; №17 від 27.11.2014; №18 від 01.12.2014; №19 від 04.12.2014; №20 від 04.12.2014; №1 від 08.09.2015; №2 від 09.09.2015.

Окрім того, 04.09.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (1-й відповідач) було укладено договір поруки, відповідно до якого позивач поручився за виконання Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Приватним акціонерним товариством "Термолайф" їх кредитних зобов`язань перед 1-м відповідачем згідно з договорами про відкриття кредитних ліній №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р. та №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р.

Виконуючи вказівку Верховного Суду, викладену в постанові від 02.08.2018р. у даній справі №904/43/16, щодо необхідності перевірки наявності чи відсутності пов`язаності ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", а також наявності чи відсутності опосередкованого володіння державою Російська Федерація істотною участю у статутних капіталах цих банків, на час укладення спірних правочинів, з урахуванням вимог Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Закону України "Про Національний банк України", колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Наявність опосередкованого володіння державою Російська Федерація істотною участю у ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" сторонами та іншими учасниками справи не заперечується та підтверджується належними доказами у вигляді поданих ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Коксотрейд" завірених копій Відомостей про структуру власності банку станом на 1 січня 2012р. та станом на 1 січня 2013р. та Схематичних зображень структури власності станом на 1 січня 2012р. та станом на 1 січня 2013р., які подавалися ПАТ "Промінвестбанк" до Національного банку України, і відповідно до яких прямим власником 97,85% статутного капіталу ПАТ "Промінвестбанк" вказана Державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності (Зовнішекономбанк), прямим власником 100,00% статутного капіталу якої є держава Російська Федерація. Отже в ланцюгу прямих та опосередкованих власників статутного капіталу (істотної участі) ПАТ "Промінвестбанк" держава Російська Федерація є кінцевим опосередкованим власником істотної участі ПАТ "Промінвестбанк".

Наявність опосередкованого володіння державою Російська Федерація істотною участю у ПАТ "Сбербанк" заперечується самим ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк". В той час як ТОВ "Коксотрейд" наполягало на тому, що держава Російська Федерація є кінцевим опосередкованим власником істотної участі у ПАТ "Сбербанк", яку вона здійснюється через дві додаткові ланки - прямого власника 100% статутного капіталу (істотної участі), яким є ВАТ "Сбєрбанк Росії" та опосередкованого власника, яким є Центральний банк Російської Федерації, якому в свою чергу належить понад 50% статутного капіталу ВАТ "Сбєрбанк Росії".

ПАТ "Сбербанк" та ТОВ "Коксотрейд" подали належні докази у вигляді завірених копій Відомостей про структуру власності банку станом на 1 січня 2012р. та станом на 1 січня 2013р. та Схематичних зображень структури власності станом на 1 січня 2012р. та станом на 1 січня 2013р., які подавалися ПАТ "Сбербанк" до Національного банку України, і відповідно до яких прямим власником 100% статутного капіталу ПАТ "Сбербанк" вказане ВАТ "Сбєрбанк Росії", понад 50% статутного капіталу якого (істотної участі) в свою чергу належить Центральному банку Російської Федерації.

Отже, для вирішення справи відповідно до закону необхідно окрім іншого встановити чи може держава Російська Федерація здійснювати опосередковану істотну участь у ПАТ "Сбербанк" через опосередкованого власника такої істотної участі - Центральний банк Російської Федерації.

В зв`язку з цим колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що Правовий статус Центрального банку Російської Федерації регулюється Федеральним Законом № 83-ФЗ «Про Центральний банк Російської Федерації (Банк Росії)», відповідно до положень якого Банк Росії є юридичною особою, статутний капітал та інше майно Банку Росії є федеральною власністю. Також Центральний банк Російської Федерації є особою наділеною державою Російська Федерація функціями держаної влади та нормотворчими повноваженнями, що підтверджується ухвалами Конституційного суду Російської Федерації від 14.12.2000 № 268-О та від 15.01.2003 № 45-О".

Крім того, Федеральний арбітражний суд Уральського округу у Постанові від 10.08.2010 у справі №А60-57614/2009-С12 встановив, що участь Центробанку Росії в статутному капіталі Сбербанку Росії як власника контрольного пакету акцій, означає участь Російської Федерації в статутному капіталі Сбєрбанку Росії.

Вищий Арбітражний Суд Російської Федерації, прийнявши заяву ВАТ "Сбєрбанк Росії" про перегляд в порядку нагляду вказаної постанови Федерального арбітражного суду Уральського округу у справі №А60-57614/2009-С12, у своїй ухвалі від 24.12.2010 у цій же справі відмовив у передачі справи до Президіуму Вищого Арбітражного Суду Російської Федерації та залишив в силі Постанову Федерального арбітражного суду Уральського округу від 10.08.2010 у справі №А60-57614/2009-С12.

Отже, суди Російської Федерації прирівнюють участь Центробанку Росії в статутному капіталі Сбєрбанку Росії, як власника контрольного пакету акцій, до участі Російської Федерації в статутному капіталі Сбєрбанку Росії.

Втім, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутня необхідність застосування норм права іноземної держави - Російська Федерація, оскільки норми національного законодавства України та чинні рішення органів державної влади України, що наявні в матеріалах справи, дозволяють встановити наявність опосередкованої істотної участі у ПАТ "Сбербанк" з боку держави Російська Федерація, не вдаючись при цьому до тлумачення та застосування норм права держави Російська Федерація.

Так, Закон України «Про банки і банківську діяльність» є спеціальним законом, що регулює діяльність банків в Україні, та встановлює обмеження у сфері кредитування, що здійснюється установами банків. З урахуванням дати виникнення спірних правовідносин цей закон має застосовується в редакції від 19.08.2012.

Ч. 5 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», встановлено, що банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов`язань перед пов`язаною особою банку; придбання активів пов`язаної особи банку, за винятком продукції, що виробляється цією особою; придбання цінних паперів, розміщених чи підписаних пов`язаною особою банку.

Одночасно перелік осіб, які є пов`язаними особами для цілей цього закону, встановлений ч. 2 ст. 52 цього ж закону, відповідно до якої пов`язаними особами є:

керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;

особи, які мають істотну участь у банку;

керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

керівники та контролери споріднених осіб банку;

керівники та контролери афілійованих осіб банку;

афілійовані особи банку;

споріднені особи банку;

асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини;

юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

Доводи позивача, якими він обґрунтовує пов`язаність ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк", стосуються їх визначення, як пов`язаних осіб, внаслідок того, що вказані юридичні особи мають спільного опосередкованого власника істотної участі - державу Російська Федерація. З позиції позивача наявність спільного опосередкованого кінцевого власника істотної участі в ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк", яким на думку позивача є держава Російська Федерація, означає, що у логічному зв`язку визначених законом термінів ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк" є по відношенню один до одного спорідненими особами. На думку позивача, взаємна спорідненість юридичних осіб - ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк" додатково підтверджується тими обставинами, що інші опосередковані власники істотної участі в ланцюгу таких власників - Державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності (Зовнішекономбанк)" з боку ПАТ "Промінвестбанк" та Центральний банк Російської Федерації з боку ПАТ "Сбербанк" мають спільних керівників та контролерів.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що станом на дату укладення договорів про відкриття кредитних ліній №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 не існувало окремого нормативного документу, яким був би врегульований порядок визначення Національним банком України пов`язаних з банком осіб. Положення про визначення пов`язаних з банком осіб, затверджене постановою Правління Національного банку України N 315 було прийняте 12.05.2015 р., тобто після укладення спірних договорів.

За таких обставин місцевий господарський суд застосував норми Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затверджене постановою правління Національного Банку України від 08.09.2011 № 306.

Відповідно до п.4.2. Положення, опосередковане володіння участю в банку настає, якщо особа самостійно або спільно з іншими особами, зокрема:

здійснює контроль прямого власника участі в банку,

та/або здійснює контроль групи прямих власників юридичної особи,

та/або здійснює контроль особи, яка здійснює контроль зазначених вище осіб,

та/або набуває права голосу в розмірі 10 і більше відсотків статутного капіталу банку на загальних зборах учасників банку за дорученням учасника/учасників банку (крім випадків, коли в довіреності визначено, яким саме чином представник має голосувати щодо питань порядку денного),

та/або має незалежну від формального володіння можливість вирішального впливу на керівництво чи діяльність банку чи будь-якої зазначеної вище юридичної особи,

та/або здійснює контроль групи осіб, яка здійснює контроль зазначених вище осіб.

Пунктом 4.3. Положення зазначено, що перелік опосередкованого володіння не є вичерпним.

Отже, для вирішення справи відповідно до закону є необхідним правильне встановлення меж застосування вжитих у законі дефініцій "істотна участь", "споріднена особа", "керівники банку", "контролер банку", "контроль", а також встановлення того, чи може будь-яка держава, в тому числі Російська Федерація, вважатися власником істотної участі (прямим або опосередкованим).

Межі застосування вказаних дефініцій визначені ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" в редакції від 19.08.2012р., відповідно до якої:

Споріднена особа - юридична особа, яка має спільних з банком власників істотної участі.

Істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

Контроль - можливість здійснювати вирішальний вплив на управління та/або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння однією особою самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння можливість здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином.

Ст. 2 Цивільного кодексу України визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Закон не відносить державу до осіб (юридичних та фізичних), однак визначає державу як учасника цивільних відносин на рівні з особами.

В Науково-практичному коментарі до ст. 2 Цивільного кодексу України йдеться про те, що учасниками цивільних відносин можуть бути також публічно-правові утворення: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні утворення, іноземні держави, інші суб`єкти публічного права. За вітчизняним законодавством такі утворення визнаються учасниками цивільних відносин, хоч і не є особами. Вітчизняний законодавець закріпив ідею, згідно з якою публічно-правові утворення не потребують наділення їх статусом юридичної особи, оскільки участь в цивільних відносинах для них не є основною функцією, а лише обумовлено потребами здійснення публічних інтересів.

Вважається, що зазначені публічно-правові утворення є суб`єктами публічних правовідносин і носіями публічних повноважень, юридично відокремлених внаслідок наділення їх власною, відмінною від інших суб`єктів публічного права, компетенцією. У зв`язку з цим такі суб`єкти в принципі не потребують наділення їх правами юридичної особи.

Однак в цивільних відносинах на публічно-правові утворення багато в чому фактично поширюються положення про юридичні особи.

При цьому особи і публічно-правові утворення в цивільних відносинах знаходяться в рівному становищі. Це означає, що в цивільно-правових відносинах публічно-правові утворення не здійснюють владних повноважень; тут вони підкоряються загальним принципам цивільного права, виступають на рівних засадах з іншими їх учасниками - фізичними та юридичними особами, не мають права використовувати ніяких своїх владних повноважень щодо інших учасників (контрагентів) і не мають будь-яких переваг та пільг порівняно з іншими учасниками цивільних відносин.

Разом з тим ч. 4 ст. 13 Конституції України встановлено принцип рівності усіх суб`єктів права власності перед законом. Відповідно до ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Саме по собі питання здійснення істотної участі або контролю за діяльністю юридичної особи з боку саме держави на дату укладення оспорюваних договорів про відкриття кредитної лінії не було врегульоване на законодавчому рівні.

Проте, згідно з відомостями про структуру власності та схематичним зображенням структури власності ПАТ "Промінвестбанк" за 2012 рік, наданими ПАТ "Промінвестбанк" до Національного банку України, і копії яких наявні в матеріалах справи, прямим власником 97,85 % акцій ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на момент укладення оспорюваних кредитних договорів була Державна корпорація "Банк розвитку та зовнішньоекономічної діяльності (Зовнішекономбанк)" а прямим власником 100 % акцій Зовнішекономбанку на момент укладення кредитного договору була і є держава Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що, подаючи вказані відомості до Національного банку України, ПАТ "Промінвестбанк" фактично підтвердило, що держава Російська Федерація є кінцевим опосередкованим власником його істотної участі, а Національний банк України, прийнявши вказані відомості, погодився з ними, не зважаючи на те, що ані держава Російська Федерація, ані Уряд Російської Федерації не є ані фізичними, ані юридичними особами.

Така позиція Національного банку України є послідовною, оскільки в подальшому, при прийнятті Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015р. №315, Національний банк України врегулював цю невизначеність, передбачивши в п. 3 розділу I Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015р. №315, що не є пов`язаними особами за ознакою спорідненості юридичні особи через наявність істотної участі держави Україна (в особі відповідного органу державної влади або управління та/або суб`єктів, що діють на основі лише державної власності); територіальної громади (в особі відповідного органу місцевого самоврядування); міжнародної фінансової установи, з якою Уряд України уклав договір про співробітництво та для якої згідно із законами України встановлені привілеї та імунітети.

Таким чином, наведені в п. 3 розділу I Постанови Правління Національного банку України від 12.05.2015р. №315 привілеї та імунітети не стосуються іноземних держав, в тому числі держави Російська Федерація, а тому остання має розглядатися як особа, яка може бути прямим або опосередкованим власником істотної участі в банках.

Ч. 1 cт. 8 ЦК України встановлено, що, якщо цивільні відносини не врегульовані цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. 2 cт. 8 ЦК України, у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної? визначеності, який має різні прояви і є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Відтак, законодавством України не встановлено обмежень для будь-якої іноземної держави в можливості здійснювати прямий, або опосередкований контроль за своєю власністю, крім випадків прямо встановлених законодавством України.

Таким чином, будь-яка держава, в тому числі Російська Федерація, відповідно до законодавства України може розглядатися як прямий або опосередкований власник істотної участі, в тому числі в банках.

Колегія суддів погоджується з тим, що заперечення або не визнання вказаної можливості означатиме порушення принципів юридичної визначеності та законності, що може спричинити безпідставне і незаконне обмеження прав та обов`язків іноземної держави Російська Федерація, як учасника цивільних відноси за законодавством України, а також може призвести до незаконного надання вказаній іноземній державі переваг порівняно з іншими учасниками цивільних відносин на території України, що може зокрема виявлятись у відсутності певних обов`язків або звуженні їх кола в порівнянні з іншими учасниками цивільних відносин, тощо.

Виконуючи вказівку Верховного Суду, викладену в постанові від 02.08.2018р. у даній справі №904/43/16, щодо надання належної оцінки судовим рішенням у справі № 922/6553/15, колегія суддів погоджується з обґрунтуванням місцевого господарського суду щодо відхилення доводів ПАТ "Сбербанк" про наявність обставин, встановлених постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 р. по справі №922/6553/15, які не потребують доказування, оскільки за приписами п. 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тому, оскільки позивач - ТОВ "Коксотрейд" не брав участі у розгляді справи №922/6553/15, він не позбавлений права на подання доказів та висловлення доводів на спростування встановлених обставин.

Натомість колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що у даній справі ПАТ "Сбербанк" є особою, яка бере участь у справі, і одночасно є особою, стосовно якої в адміністративній справі № 826/16816/15 судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлена та обставина, що з боку держави Російська Федерація наявний факт здійснення контролю (вирішального впливу) за діяльністю ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування ПАТ "Сбербанк"). Тому саме ця обставина не підлягає доказуванню в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Одночасно колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про відсутність визначених законом підстав для врахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 922/6554/15 від 26.02.2019р., оскільки вказана постанова містить лише висновок щодо наявності загальної підстави для відхилення аргументів сторін у вказаній справі та посилання на відсутність повноважень суду касаційної інстанції щодо встановлення нових обставин справи та переоцінки доказів.

Крім того, у Постанові Верховного Суду у господарській справі № 922/6554/15 від 26.02.2019р. не наведено жодних висновків щодо застосування ст.ст.. 1, 2, 3, 4, 5 Закону України "Про санкції", а також Указів Президента України про введення в дію рішень Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017р. та від 01.03.2018р. "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", якими до ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було застосовано такий вид обмежувального заходу як "запобігання виведенню капіталів за межі України на користь пов`язаних з банком осіб".

Згідно з ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В Рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine), заява No 24465/04, ЄСПЛ розглянув деякі аспекти принципу верховенства права і зазначив зокрема (п. 34), що принцип юридичної? визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий? лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й? непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії?» (Ryabykh v. Russia), заява No 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX). Отже, у справі, що розглядається, Суд має визначити, чи органи влади здійснювали свої? повноваження порушити та провести екстраординарну процедуру перегляду судової? постанови таким чином, щоб забезпечити, наскільки це можливо, справедливу рівновагу між інтересами відповідної? особи та необхідністю підтримання ефективності системи судочинства (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії?» (Nikitin v. Russia), заява No 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінськиий проти України» (Savinskiy v. Ukraine), заява No 6965/02, п. 23, від 28 лютого 2006 року).

У зв`язку з цим колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що прийняття Указів Президента України про введення в дію рішеннь Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017р. та від 01.03.2018р. "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" є вагомими і непереборними обставинами для додаткового з`ясування наявності чи відсутності підстав для визнання ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" пов`язаними особами і оцінки відповідних доказів з метою встановлення справедливої рівноваги між інтересами позивача, відповідачів та держави, а також з метою підтримання ефективності системи судочинства, оскільки на момент прийняття господарськими судами рішень у справі № 922/6553/15 рішень Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017р. та від 01.03.2018р. "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" не існувало, а у справі № 922/6554/15 Верховний Суд не надавав їм будь-якої оцінки.

В оскаржуваному рішенні місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 р. та рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2018 р. "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" до ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було застосовано такий вид обмежувального заходу як "запобігання виведенню капіталів за межі України на користь пов`язаних з банком осіб".

Вказані обмежувальні заходи було застосовано відповідно до ст. 5 Закону України "Про санкції" та за пропозицією Національного банку України, який є учасником даної справи.

Ч. 1 ст. 1 Закону України "Про санкції" передбачено можливість застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

За змістом ч. 2 ст. 1 Закону України "Про санкції", санкції можуть застосовуватися з боку України, зокрема, по відношенню до юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про санкції", правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права.

Таким чином колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вказані рішення Ради національної безпеки і оборони України також підтверджують факт опосередкованого (через іноземних юридичних осіб в ланцюгу володіння істотною участю) здійснення контролю - вирішального впливу на діяльність ПАТ "Сбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" з боку держави Російська Федерація.

За змістом п. 4.2. вищезазначеного Положення про порядок подання відомостей про структуру власності, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 08.09.2011 № 306, опосередковане володіння участю в банку настає, якщо особа самостійно або спільно з іншими особами, зокрема: здійснює контроль прямого власника участі в банку, та/або має незалежну від формального володіння можливість вирішального впливу на керівництво чи діяльність банку чи будь-якої зазначеної вище юридичної особи.

При цьому ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" в редакції від 19.08.2012р., визначає контроль як можливість здійснювати вирішальний вплив на управління та/або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння однією особою самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння можливість здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином.

Тобто, можливість здійснення вирішального впливу на управління та/або діяльність юридичної особи законодавство пов`язує з фактом прямого та/або опосередкованого володіння однією особою самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу. Наявність прямого та/або опосередкованого володіння еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу автоматично означає наявність відносин контролю, тобто можливість здійснення вирішального впливу на управління та/або діяльність юридичної особи.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції погоджується з оцінкою місцевим господарським судом рішень НКЦПФР "Щодо встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" від 24.07.2015 р. №1078 та "Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" від 24.07.2015 р. №1087, як таких, що підтверджують факт пов`язаності ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" за ознакою "Споріднені особи банку".

Вказані рішення НКЦПФР від 24.07.2015 р. №1078 та від 24.07.2015 р. №1087 самі по собі не визначають ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" пов`язаними особами, однак ними встановлено, що держава Російська Федерація здійснює контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" шляхом прямого та опосередкованого володіння частками в їх статутних капіталах у розмірі більше 50 відсотків.

Місцевим господарським судом також встановлена та обставина, що правомірність рішення НКЦПФР від 24.07.2015 р. №1078 була підтверджена Окружним адміністративним судом міста Києва в постанові від 12.07.2016 р. по справі №826/16816/15, в якій суд дійшов до висновку, що Комісія правомірно прийняла акт у формі рішення від 24.07.2015 №1078 "Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ідентифікаційний код юридичної особи 25959784)".

Вказана постанова від 12.07.2016 р. по справі №826/16816/15 набрала чинності, оскільки була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016р. по справі №826/16816/15.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки в даній справі ПАТ "Сбербанк" є особою, яка бере участь у справі, і одночасно є особою, стосовно якої в адміністративній справі № 826/16816/15 судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлена та обставина, що з боку держави Російська Федерація наявний факт здійснення контролю (вирішального впливу) за діяльністю ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії", то вказана обставина не підлягає доказуванню в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Виконуючи вказівку Верховного Суду, викладену в постанові від 02.08.2018р. у даній справі №904/43/16, щодо з`ясування наявності чи відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів суду апеляційної інстанції при застосуванні ч. 1 ст. 261 ЦК України вважає за необхідне дотримуватися висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 29.10.2014р. по справі № 6-152цс14, а саме таких:

для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти;

для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав;

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Щодо вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 ст. 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що АТ "Сбербанк", подаючи до Національного банку України та НКЦПФР відомості щодо власників істотної участі / власників 10 і більше % акцій, не вказав державу Російська Федерація, як особу, яка прямо чи опосередковано володіє часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу Центробанку Російської Федерації. Надання АТ "Сбербанк" неповних відомостей щодо власників істотної участі унеможливило відображення в офіційних реєстрах України щодо юридичних осіб та емітентів цінних паперів інформації про опосередковане володіння державою Російська Федерація часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та спричинило неможливість для позивача довідатися про порушення свого права раніше дати 24.07.2015р.

Також позивач та його посадові особи не мають жодних повноважень щодо визначення та контролю пов`язаності або встановлення будь-яким чином власників істотної ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", що має ключове значення для питання визначення їх пов`язаності.

У зв`язку з цим, позивач не може мати сукупність повноважень та інструментів щодо здійснення нагляду та контролю за дотриманням ПАТ "Cбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" вимог банківського та іншого законодавства України, які були б співставними з повноваженнями та інструментами, що мають Національний банк України та Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку.

Оскільки інформація про власників істотної участі ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" за 2012 рік, в якому були укладені оспорювані договори про відкриття кредитних ліній, була складена обома банками лише 01.01.2013р. і в подальшому була оприлюднена на офіційному сайті Національного банку України та використовується як доказ у справі, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідно і перебіг позовної давності для позивача об`єктивно не може розпочинатися раніше дати 01.01.2013р., тим більше, що з вказаної оприлюдненої інформації не вбачається, що держава Російська Федерація є опосередкованим власником істотної участі ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Також суд враховує ту обставину, що до 24.07.2015р. (дати прийняття Рішень НКЦПФР №1078 та №1087) не існувало будь-якого офіційного документу в офіційних загальнодоступних електронних реєстрах України, в яких би було вказано, що саме держава Російська Федерація прямо володіє часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу Центробанку Росії або опосередковано володіє часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу ПАТ "Сбербанк". Наявність такого документу чи інформації має довести АТ "Сбербанк", оскільки він посилається на пропуск позовної давності позивачем. Однак АТ "Сбербанк" належних доказів з цього приводу не надав.

Слід також зазначити, що ПАТ "Cбербанк" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" заперечують як факт їх пов`язаності, так і факт прямого чи опосередковано володіння державою Російська Федерація часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії". Заперечення існування та невизнання АТ "Сбербанк" вказаного факту унеможливлює посилання АТ "Сбербанк" на пропуск позовної давності, який починає свій перебіг з дати, коли позивач дізнався або міг дізнатися про факт порушення свого права або особу що його порушила;

Надані АТ "Сбербанк" письмові докази в спростування доводів та доказів позивача, не містять будь-яку інформацію про те, що держава Російська Федерація, прямо чи опосередковано володіє часткою 10 і більше відсотків статутного капіталу ПАТ "Сбербанк" та/або ВАТ "Сбєрбанк Росії" та/або Центробанк Росії. Всі письмові докази, подані ПАТ "Сбербанк" до суду, містять відомості щодо пов`язаності та афілійованості ПАТ "Сбербанк" із ВАТ "Сбєрбанк Росії", Центробанк Росії та іншими суб`єктами господарювання. Держава Російська Федерація в поданих ПАТ "Сбербанк" доказах не вказана як його прямий або опосередкований власник істотної участі. Тоді як аналогічні відомості про те, що держава Російська Федерація є опосередкованим власником істотної участі ПАТ "Промінвестбанк" відображені останнім в структурі власності, подані ним до Національного банку України та є у вільному доступі.

Таким чином позивач не був безпосередньо обізнаний про порушення його прав станом на 04.09.2012р. та не мав об`єктивної можливості знати про обставини порушення його прав до дати прийняття рішень Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку від 24.07.2015р. №1078 та №1087.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що днем, коли ТОВ "Коксотрейд" могло довідатися про пов`язаність ПАТ Сбербанк та ПАТ Промінвестбанк та про порушення свого права є дата 24.07.2015р., яка є датою прийняття рішень Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку від 24.07.2015р. №1078 та №1087, і яка відповідно є днем початку перебігу позовної давності за позовними вимогами ТОВ "Коксотрейд".

З приводу наявності чи відсутності порушення прав ТОВ Коксотрейд внаслідок укладення оспорюваних договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009р. N 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином порука є одним із видів забезпечення зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Пунктом 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. встановлено, що оспорювані правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Ч. 1 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Таким чином, позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, зобов`язання за якими забезпечені його порукою, оскільки він в даному випадку є солідарним боржником та відповідно є заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення порукою ТОВ "Коксотрейд" недійсних договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 порушує права ТОВ "Коксотрейд", як особи, яка надала їх забезпечення у вигляді поруки, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Таким чином, відновлення порушених прав ТОВ "Коксотрейд", як поручителя і солідарного боржника, неможливе у інший спосіб, аніж шляхом визнання судом недійсними договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та договору поруки від 04.09.2012р. в частині забезпечення вказаних договорів про відкриття кредитних ліній.

З приводу заяви АТ "Сбербанк" про застосування наслідків недійсності кредитного договору, які визначені ст. 1057-1 ЦК України, то колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає законних підстав для застосування вказаної норми з огляду на наступне.

ЦК України було доповнено ст. 1057-1 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» від 02.10.2012 № 5405-VI, який набрав чинності 04.11.2012р.

Згідно із ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт (частина 2). Арешт на майно підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору кошти у розмірі, визначеному судом, будуть повернуті кредитодавцю. Якщо у зазначений строк зобов`язання повернути кошти не виконано, кредитодавець має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на арештоване майно (частина 3). Арешт на майно, накладений відповідно до частини другої цієї статті, підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом (частина 4). Визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті (частина 5).

Таким чином, норми Закону № 5405-VI від 02.10.2012 р., якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04.11.2012р., тобто після дати укладення оспорюваних договорів про відкриття кредитної лінії, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин у справі № 904/43/16.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 592/1809/15-ц, і враховується судом при вирішенні даної справи з огляду на приписи ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з ч. 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 вказав, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в статті 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Разом з цим Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі, однак у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Стаття 1057-1 ЦК України не є такою, що пом`якшує або скасовує юридичну відповідальність особи, і норми Закону № 5405-VI від 02.10.2012 р., якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, не передбачають їх зворотної дії у часі.

Стосовно застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст.216 ЦК України колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

За таких обставин, з врахуванням вимог ст.216 ЦК України сторони по справі вправі звернутися з окремими позовами про застосування наслідків недійсності правочину в порядку застосування реституції та з доданням відповідних розрахунків.

Жодною із сторін по справі не вказані та не обґрунтовані доказами розміри фактично сплачених сум (тіла кредиту, відсотків, пені, тощо), що мають бути повернені іншою стороною у випадку застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину. Предмет спору не стосується розрахунків за договорами про відкриття кредитних ліній, тому у справі відсутні документи, які б свідчили про розмір погашених кредиту, відсотків, штрафних санкцій, розмір залишку заборгованості. Заява ПАТ "Сбербанк" про застосування наслідків недійсності правочинів не містить в собі чітких вимог та розрахунку взаємних зобов`язань. Тому у суду немає ані підстав, ані фактичних даних для об`єктивного застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України.

За вимогами пункту 2.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11, у вирішенні питання про застосування передбачених законом наслідків недійсності правочину, який є оспорюваним (а не нікчемним), господарському суду слід виходити зі змісту позовних вимог. Якщо спір з приводу таких наслідків між сторонами відсутній, у господарського суду немає правових підстав зобов`язувати їх вчиняти дії, прямо передбачені законом, зокрема частиною першою статті 216 ЦК України, частиною другою статті 208 ГК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційні скарги АТ "Cбербанк" та ПАТ "Промінвестбанк" задоволенню не підлягають, а рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 у справі № 904/43/16 є законним та обґрунтованим та має бути залишене без змін.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Акціонерного товариства "Сбербанк" в зв`язку з їх юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.07.2019

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко