УХВАЛА

м. Київ

22.07.2019Справа № 910/3660/19

Суддя Привалов А.І., розглянувши

позовну заяву Заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вілліта"

про стягнення 153 618,52 грн., що еквівалентно 4 429,60 євро

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до товариства з обмеженою відповідальністю "Вілліта" про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом в розмірі 153618,52 грн., що еквівалентно 4429,60 євро відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2019р. у справі №910/3660/19 (суддя Гулевець О.В.) позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.03.2019р. у справі №910/3660/19 скасовано.

У вказаній постанові зазначено, що суд першої інстанції правомірно повернув позовну та додані до неї документи.

Разом з цим, суд першої інстанції допустився помилки у резолютивній частині спірної ухвали, оскільки повернув не позовну заяву заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, а позовну заяву заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держпродспоживслужби у Чернігівській області, чим допустив порушення вимог ст.ст. 234, 236 Господарського процесуального кодексу України, а тому наявні підстави для скасування спірної ухвали.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/1489 від 16.07.2019р., у зв`язку з відпусткою судді Гулевець О.В., матеріали судової справи №910/3660/19 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 16.07.2019р. справу №910/3660/19 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Розглянувши матеріали позовної заяви заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та додані до неї документи, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч.ч. 3-5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї з сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін.

Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї з сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції від 31.03.05).

Пункт третій частини першої статті 131 - 1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Суд виходить з того, що під "виключним випадком", за якого прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність є предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь - яких інших функції були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. У другому - коли відповідний орган відсутній.

При цьому:

- "нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається;

- "здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дії і рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною;

- "належність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

З врахуванням вказаного вище, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Зазначені положення узгоджуються з усталеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018. у справі №924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 20.09.2018р. по справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 06.02.2019 у справі № 927/246/18, від 26.02.2019 у справі №920/284/18.

У відповідності до п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з п.п. 15, 27 п. 5 зазначеного Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що позивач виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу. За змістом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.06.2018р. по справі №820/1203/17, повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати.

При цьому, звертаючись з позовом за захистом інтересів держави, прокурор має довести: наявність інтересів держави, які порушені; наявність підстав для представницьких функцій у випадках невиконання або неналежного виконання своїх повноважень органами державної влади (місцевого самоврядування), які наділені такими функціями у відповідних правовідносинах або, в разі відсутності відповідного органу.

Обґрунтовуючи наявність інтересів держави, прокурор вказує, що несплата відповідачем заявлених до стягнення грошей призведе до їх ненадходження в спеціальний фонд Державного бюджету України, та до зменшення коштів на фінансування розвитку мережі та утримання автомобільних доріг загального користування, що суттєво порушить інтереси держави.

В той же час, при обґрунтуванні представницьких функцій, прокурор зазначив, що Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, однак, до суду для захисту державних інтересів позивач не звертався.

Суд зазначає, що згідно наведеної вище практики Верховного Суду саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 ККУ(службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові №922/901/17 від 21.12.2018 року.

Сама по собі обставина не звернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Отже, сама по собі пасивна поведінка позивача, без відповідних підтверджуючих доказів не дають підстав для висновку про невиконання чи неналежне виконання Держслужбою України з безпеки на транспорті, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій відносно захисту прав держави.

Доводи прокурора про те, що чинним законодавством України визначений орган, зокрема, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), уповноважена державою здійснювати функції контролю у сфері безпеки руху, проте, у останньої відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами, суд вважає помилковим, оскільки таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому, прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Судом враховується, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави, здійснене в особі певного органу має бути обґрунтоване виключним випадком підстав такого звернення (коли орган, що має відповідні повноваження не захищає чи неналежним чином захищає державні інтереси). Однак, коли орган, вказаний прокурором не має відповідних повноважень, то звернення з відповідним позовом має бути здійснено: а) або з вказівкою належного органу, тобто органу, який має повноваження; б) чи самостійно прокурором.

Наведене свідчить про недоведеність наявності підстав до звернення з позовом саме прокурором в інтересах держави саме в особі визначеного у позовній заяві позивача, оскільки їх наявність визначається не лише обґрунтованістю у позові інтересів держави, а сукупністю наявності таких інтересів з обґрунтованими (документально підтвердженими) представницькими функціями.

Перевіривши обґрунтованість наведених прокурором доводів в обґрунтування підстав для звернення з відповідним позовом для захисту інтересів держави, суд дійшов до висновку про відсутність у даному випадку у прокуратури законних підстав для представництва інтересів держави та недоведеність нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень, що свідчить про наявність підстав для повернення даної позовної заяви прокурору.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

З огляду на викладене, суд вважає, що у цій справі не має передбачених законом виключних підстав, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, а відтак позовна заява і додані до неї документи підлягають поверненню заявникові.

При цьому, суд усуває встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019р. порушення ст.ст. 234, 236 Господарського процесуального кодексу України, які допущенні в ухвалі Господарського суду міста Києва від 29.03.2019р. у справі № 910/3660/19, та враховує правові висновки, наведені у постанові апеляційної інстанції щодо правомірності повернення позовної заяви прокурору.

При цьому, суд позбавлений фактичної можливості повернути позовну заяву за вих. №31-389вих.19 від 22.03.2019 з доданими до неї документами, оскільки останні не подавались прокурором разом з апеляційною скаргою та відповідно відсутні у Господарського суду міста Києва на день винесення даної ухвали.

Керуючись п. 4 ч. 5 ст. 174, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву повернути Заступнику керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

2. Згідно ч. 2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.І. Привалов