ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 липня 2019 р. Справа № 903/346/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Тропік

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Пакко Холдинг

про стягнення 417 725,19 грн.,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: Міщук І. В., договір від 02.01.2019 року, свідоцтво № 472 від 13.12.2010 року.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Діловодство суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

в с т а н о в и в:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тропік" звернувся з позовом, про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Пакко Холдинг 417725,19 грн., з них 254060,29 грн. пені, 142752,81 грн. інфляційних, 20912,09 грн. 3% відсотків річних.

Обґрунтовуючи позовну вимогу посилається на договір поставки від 06.02.2018 року № 060218-02/1П зі змінами внесеними договором № 2 від 06.02.2018 року; згідно даного договору позивач Постачальник поставляв товар овочі та фрукти імпортного походження, а відповідач зобов`язався оплачувати їх вартість протягом 14 календарних днів з дня поставки; у зв`язку з порушенням строків оплати на підставі п. 8.2.1 договору нараховано пеню в сумі 254060,29 грн., згідно ст. 625 ЦК України інфляційні в сумі 142752,81 грн. та 3 % річних в сумі 20912,09 грн.

Також в позовній заяві вказує, що між позивачем та адвокатом Шиміним О. П. 25.04.2019 року було укладено договір на правову допомогу у зв`язку з чим позивач поніс та планує понести витрати на правову допомогу в сумі 34376,40 грн. (орієнтовний розрахунок) та витрати на сплату судового збору в сумі 6265,90 грн., які просить покласти на відповідача.

При правовому обґрунтуванні позову посилається на норми Цивільного та Господарського кодексів України.

Ухвалою суду від 15.05.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.06.2019 року, зобов`язано відповідача надати відзив на позов, позивача відповідь на відзив.

06.06.2019 року відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує вимогу позивача, вказуючи, що відповідачем неправильно визначено періоди прострочення платежів, оскільки договорами № 1 та № 2 про внесення змін до договору поставки № 060218-02/1П від 06.02.2018 року доповнено договір пунктами 5.4.1 та 5.4.2, якими передбачена оплата протягом 14 календарних днів з дати поставки акційного та імпортного товару, однак у видаткових накладних на відпуск товару не зазначено, що товар є акційним або імпортним, тому вважає, що строки оплати товару повинні визначатись за умовами п. 5.4 договору (25 календарних днів), і відповідно нараховані суми мають бути зменшені. Також вказує, що позивачем не підтверджено понесені витрати на надання правової допомоги в сумі 34376,40 грн., а тому дані повинні бути зменшені.

11.06.2019 року представник відповідача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання в зв`язку з неможливістю взяти участь в ньому.

Позивач 20.06.2019 року подав відповідь на відзив, де вказує, що доводи відповідача є безпідставними, тому мають бути відхилені судом. Зазначає, що позивачем по видаткових накладних поставлялись товари виключно імпортного походження, що підтверджується податковими накладними та вантажно-митними деклараціями, а тому обрахування пені, інфляційних та відсотків річних зроблено виходячи із строку оплати 14 календарних днів; згідно долученої до позовної заяви банківської виписки по рахунку ТзОВ «Тропік» та актів звірки взаємних розрахунків, ТзОВ «Пакко Холдинг» здійснювало оплату товару в порядку черговості виникнення боргу, також між сторонами проведено взаємозаліки відповідно до заяв від 19.10.2018 року, 21.11.2018 року, 27.12.2018 року, 28.01.2019 року. Відносно заперечень щодо витрат на правову допомогу вказує, що між сторонами підписано акт наданих послуг від 18.06.2019 року на суму 32045,60 грн., в якому наведено детальний опис юридичних послуг професійної правової допомоги із визначенням вартості кожної послуги; виходячи із розміру погодинних ставок встановлених у додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 року № 2504/19, оплата послуг підтверджена рахунком від 18.06.2019 року № 2504/19-1 та платіжним дорученням від 18.06.2019 року, які додає до відповіді на відзив, а тому просить відхилити доводи відповідача викладені у відзиві на позов та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, також стягнути судові витрати в сумі 38341,50 грн., з якої 6295,90 грн. витрати по судовому збору та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 32045,60 грн.

Відповідач 10.07.2019 року подав клопотання, в якому повністю заперечує вимогу в частині стягнення пені, вказуючи, що порядок її нарахування передбачений п. 8.2.1 договору за порушення термінів розрахунків передбачених п. 5.4 з посиланням на п. 5.5, за яким не було узгоджено розміру лімітів заборгованості.

22.07.2019 року представником відповідача, до початку розгляду справи по суті, подано клопотання про зменшення сум нарахованих штрафних санкцій, пені, інфляційних та відсотків річних та відстрочку виконання рішення у зв`язку із скрутним матеріальним становищем та накладенням арешту на грошові кошти підприємства.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи без його участі в зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання із-за перебування за межами України.

В зв`язку з подачею позивачем даного клопотання суд не проводив судове засідання в режимі відеоконференції призначеної ухвалою суду від 15.07.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони в судовому процесі повідомлені про розгляд справи належним чином, суд розглядає справу за наявними в ній доказами із-за відсутності представника позивача.

З матеріалів справи вбачається наступне.

06.02.2018 року між ТзОВ «Тропік» (Постачальник) та ТзОВ «Пакко Холдинг» (Покупець) було укладено договір поставки № 060218-02/1П, з протоколом розбіжностей, відповідно до умов якого (п.1.1) Постачальник зобов`язався передати товар у власність Покупця у відповідності до замовлень Покупця, а Покупець зобов`язався приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного договору (а.с.92-95 т.1).

Відповідно до п. 3.1 договору асортимент та кількість товару погоджується сторонами в замовленні і зазначаються в накладних у відповідності до погодженого сторонами замовлення.

Згідно п. 5.4 оплата за поставлений товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п. 5.5 даного договору здійснюється Покупцем в українській національній валюті гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Постачальника кожні 25 календарних днів після його реалізації.

Пункт 5.5 договору викладено в наступній редакції: «Сторони погодили, що заборгованість Покупця за поставлений Постачальником товар, яка зберігається за Покупцем без застосування до нього відповідальності за невиконання зобов`язань по договору та складає суму (ліміт заборгованості) в розмірі ------ (--------) грн. у т. ч. ПДВ. Вказаний ліміт заборгованості повинен бути погашений (сплачений) у випадку розірвання або закінчення терміну дії даного договору після підписання сторонами акту звірки».

Відповідно до п. 9.1 даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018 року, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. Дія договору продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії договору.

Також 06.02.2018 року між сторонами підписано договори № 1 та № 2 про внесення змін до договору поставки № 060218-02/1П від 06.02.2018 року, якими доповнено договір пунктами 5.4.1 та 5.4.2, а саме «оплата акційного та імпортного товару здійснюється Покупцем протягом 14 календарних днів з дати поставки товару шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок Постачальника» (а.с.97-98 т.1).

Згідно видаткових накладних по договору поставки від 06.02.2018 року № 060218-02/1П за період з 01.09.2018 року по 24.12.2018 року відповідачем отримано імпортних товарів на загальну суму 6834461,64 грн./ (а.с.12-58 т.1).

Водночас, як вбачається з додатку № 1 та № 2 до позовної заяви (а.с.8-11, 59-611 т.1), оплата отриманого товару відповідачем проводилась з порушенням строків визначених п. 5.4.2 договору № 2 про внесення змін до договору поставки № 060218-02/1П від 06.02.2018 року.

Предметом спору по даній справі є стягнення з відповідача 417725,19 грн., з яких 254060,29 грн. пені, 142752,81 грн. інфляційних, 20912,09 грн. 3% відсотків річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем отриманого товару.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення інфляційних та відсотків річних, відповідно в сумі 142752,81 грн. та 20912,09 грн., в частині стягнення пені вважає вимогу безпідставною, а тому відмовляє в стягненні пені в сумі 254060,29 грн.

Даний висновок судом зроблено з врахуванням наступного.

За загальними нормами ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. ( ст. 525 ЦК України).

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, змістом взаємних договірних зобов`язань сторін є обов`язок позивача поставити відповідачу обумовлений договором товар належної якості та кількості, який породжує обов`язок відповідача прийняти зазначений товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено несвоєчасну сплату відповідачем отриманого товару.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Відповідно до п.8.2.1 договору, за порушення термінів розрахунків, передбачених п.5.4. даного договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Тобто, сторони передбачили відповідальність у вигляді пені, саме за порушення термінів розрахунків, передбачених в п.5.4. договору, водночас пунктом 5.4 передбачено оплату за поставлений товар сум у розмірах понад ліміт встановлений в п.5.5 даного договору, в свою чергу п.5.5. договору не визначає жодного ліміту; додатковою угодою № 2 сторонами змінено строки оплати, однак зміни в п. 8.2.1, який передбачає відповідальність у вигляді пені не вносились. Враховуючи відсутність між сторонами домовленостей щодо застосування штрафних санкцій у вигляді пені за порушення строків оплати визначених договором про внесення змін №2 від 06.02.2018 року та на підставі якого було здійснено розрахунок, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 254060,29 грн.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних в сумі 142752,81 грн. та 3 % річних в сумі 20912,09 грн., то суд вважає, що позивачем правомірно нараховано дані суми з врахуванням строків оплати товару 14 календарних днів з дати поставки товару, визначеного п. 5.4.2 договору № 2 про внесення змін до договору поставки від 06.02.2018 року № 060218-02/1П.

Доводи відповідача про застосування строків оплати товару по п. 5.4 договору поставки, а саме 25 календарних днів після його реалізації, оскільки у видаткових накладних не зазначено про поставку товару імпортного походження, не беруться судом до уваги, оскільки умовами договору та угодами про внесення змін до нього не передбачалось вказувати у видаткових накладних, що товар імпортного походження. Водночас наданими позивачем доказами, а саме, податковими накладними, вантажно-митними деклараціями підтверджено, що поставлений по видаткових накладних товар відноситься до імпортного товару. Крім того, самими видатковими накладними підтверджено поставку імпортного товару і даний факт не спростовується відповідачем.

Клопотання представника відповідача про зменшення нарахованих сум інфляційних та 3 % річних, а також відстрочку виконання рішення, суд залишає без задоволення, як необґрунтовані.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з врахуванням зазначеного з відповідача підлягають стягненню витрати по судовому збору в сумі 2451,97 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У позовній заяві позивач вказує витрати на правову допомогу у розмірі 34376,40 грн., у відповіді на відзив підтверджує дані витрати на суму 32045,60 грн., які просить стягнути з відповідача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що 25.04.2019 року між позивачем (клієнт) та Адвокатом Шиміним О. П. був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого (п. 1.1), адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених чим договором. Додатком до договору сторони визначили вартість юридичних послуг та порядок розрахунку (а.с.123 т.1).

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в сумі 32045,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 18.06.2019 року з призначенням платежу: «оплата юридичних послуг, договір № 2504/19 від 25.04.2019 року, рахунок № 2504/19-1 від 18.06.2019 року» (а.с.197-198 т.1).

Відповідач у відзиві на позов, просить зменшити суму витрат на правничу допомогу, вказуючи на те, що заявлені позивачем витрати є неспіврозмірними із складністю справи, обсягом наданих послуг та ціною позову.

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До матеріалів справи позивачем було долучено акт надання послуг від 18.06.2019 року на суму 32045,60 грн., в якому міститься перелік послуг, виконаних адвокатом в процесі надання правової допомоги позивачу (а.с.195-196 т.1).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи часткове задоволення позову суд зменшує розмір витрат на правову допомогу до 16022,80 грн.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Пакко Холдинг (43005, м.Луцьк, вул.Клима Савури,21а, ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тропік" (79008, м.Львів, вул. Пекарська,5/4, ) 163664,90 грн., з них 142752,81 грн. інфляційних, 20912,09 грн. 3 % річних, а також 2454,97 грн. витрат по судовому збору та 16022,80 грн. витрат на правову допомогу.

3. Відмовити в стягненні пені на суму 1254060,29 грн.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

26.07.2019 року.

Суддя С. В. Костюк