ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

"24" липня 2019 р. Справа№ 910/5828/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі №910/5828/18 (суддя Джарти В.В., повний текст складено 09.10.2018) за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" та комунального підприємства "Комунальний центр підтримки підприємницької діяльності та надання реєстраційних послуг" про визнання недійсним рішення, скасування реєстраційної дії/запису та визнання недійсними змін до установчих документів.

ВСТАНОВИВ наступне.

ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" та Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в особі відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 було замінено другого відповідача на належного - комунальне підприємство "Комунальний центр підтримки підприємницької діяльності та надання реєстраційних послуг") про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства оформленого протоколом від 30.03.2018, скасування реєстраційної дії/запису та визнання недійсними змін до установчих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача як учасника товариства належним чином не було повідомлено про проведення зборів 30.03.2018, на цих зборах його безпідставно виключено з учасників товариства, чим було порушено його корпоративні права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 позов ОСОБА_2 задоволено частково:

- визнано недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", оформлене протоколом №1 від 30.03.2018 в частині пункту 4.1 щодо виключення ОСОБА_2 ;

- зобов`язано комунальне підприємство "Комунальний центр підтримки підприємницької діяльності та надання реєстраційних послуг" скасувати реєстраційну дію/запис, внесений 05.04.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо виключення ОСОБА_2 ;

- визнано недійсними зміни до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", що були здійснені на підставі рішення загальних зборів учасників, оформленого протоколом №1 від 30.03.2018, щодо виключення ОСОБА_2 .

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 змінено мотивувальну та резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", оформлене протоколом 30.03.2018 №1 в частині пункту 4.1 щодо виключення ОСОБА_2 з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", в частині пункту 4.2 щодо зменшення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", в частині пункту 5 щодо внесення змін до статуту товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім". Зобов`язано комунальне підприємство "Комунальний центр підтримки підприємницької діяльності та надання реєстраційних послуг" скасувати реєстраційну дію/запис, внесений 05.04.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, щодо виключення ОСОБА_2 з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім". Визнано недійсними зміни до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", які були здійснені на підставі рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", оформленого протоколом від 30.03.2018 №1, щодо виключення ОСОБА_2 з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім".

В подальшому, товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати вказані рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім" залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 - без змін.

ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі) звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 повністю та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Стосовно можливості оскарження наведеного судового рішення, яке було змінено судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 17 Господарського процесуального кодексу країни встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 272 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Стаття 272 Господарського процесуального кодексу України не обмежує коло осіб, на яких розповсюджується її дія, лише учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Тобто зазначеною нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254, 272 Господарського процесуального кодексу України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Отже, зважаючи на вимоги статей 254, 272 Господарського процесуального кодексу України, особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки і яке вже було переглянуто судом апеляційної та касаційної інстанції, може звернутися з відповідною апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції.

Аналогічної правової позиції про можливість оскарження особою, яка не брала участі у справі, судового акту, скасованого судом вищої інстанції, дотримується Верховний Суд у постанові від 19 березня 2019 року у справі №904/480/18.

Отже, за висновком апеляційного суду, оскарження ОСОБА_1 (особою, яка не брала участі у справі) судового рішення, яке було змінено судом апеляційної інстанції, не може бути підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

В апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів, розглянувши клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження, дійшла висновку про неповажність причин його пропуску, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, судом 26.09.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення. Отже, у такому випадку двадцятиденний строк на апеляційне оскарження вказаного рішення повинен обчислюватися з дати складання його повного тексту.

Повний текст рішення було складено судом - 09.10.2018, відповідно останнім днем строку, у який вказане рішення могло бути оскаржене в апеляційному порядку, є 19.10.2018.

Згідно відмітки органу поштового зв`язку на конверті (в якому до суду надійшла апеляційна скарга) апеляційна скарга була подана апелянтом 14.06.2019, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, майже на 8 місяців.

Заявник, як на причину пропуску строку на апеляційне оскарження, посилається, на те, що скаржнику не було відомо про розгляд даної справи судом через його незалучення до участі у неї.

При цьому, апелянт вказує, що про наявність оскаржуваного рішення у даній справі він дізнався лише 07.06.2019, коли отримав листа від відповідача, направленого як відповідь на свій запит від 03.06.2019 щодо розміру частки ОСОБА_1 у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім".

Наведені обставини, за доводами апелянта, перешкодили йому подати апеляційну скаргу в строки визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів, зазначає, що клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Для вирішення господарським судом питання про поновлення процесуального строку самого лише клопотання недостатньо, наявність поважної причини пропуску строку має бути доведена заявником.

Таким чином, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього.

Відповідно до чинного законодавства поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Діюче процесуальне законодавство не допускає довільного, не обмеженого у часі перегляду судових рішень.

Норми Господарського процесуального кодексу України, встановлюючи строки для подачі скарг, тим самим визначають баланс між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідношень у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд, який передбачає можливість виправлення судових помилок, з іншої.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22-23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

У пункті 41 Рішення від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України" Суд вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.10.2016 зі справи "Устименко проти України", дійшов до висновку що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Отже можливість поновлення судом апеляційної інстанції пропущеного строку не є необмеженою, а вирішення цього питання пов`язується із наявністю поважних причин пропуску строку, які у даному випадку є відсутніми.

При цьому, Суд зазначає, що незалучення особи до участі у справі не є поважною причиною для поновлення строку на оскарження судового рішення та відкриття провадження у справі, оскільки скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі.

Разом із цим неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою, із посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, свідчить лише про те, що такій особі, ймовірно, не було відомо про розгляд цієї справи, однак не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними, поновлення цього строку та прийняття скарги до провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №5/452/06.

Водночас, право на поновлення строку оскарження реалізується з урахуванням конкретних обставин, яким суд має надати правову оцінку і які скаржником не обґрунтовано.

Так, апелянтом не доведено обставин того, що він раніше аніж 07.06.2019 не міг дізнатися про наявність оскаржуваного рішення у даній справі.

При цьому, колегією суддів враховується, що скаржник є учасником товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр "Нафтохім", якого було повідомлено про проведення Загальних зборів (наведена обставина визнається апелянтом у скарзі), що відбулись 30.03.2018 та рішення прийняті на яких наразі оскаржуються.

Отже, апелянт не міг не знати порядку денного вказаних зборів та відповідно того, що на них будуть вирішуватися питання виключення зі складу певних учасників та відповідно здійснюватись перерозподіл часток у статутному капіталі Товариства.

Не прибуття апелянта на Збори не може підтвердити обставин того, що скаржник за весь період часу не скористався своїм правом та не дізнався про результат їх проведення.

Так само колегія суддів вважає недоведеними апелянтом обставини того, що він не міг знати і про наявність даної судової справи та прийнятого рішення, оскільки така обізнаність та відповідно подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення залежала лише від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб`єктивний характер.

Так, апелянт, як учасник Товариства, проявивши обачність (оскільки йому було відомо про проведення 30.03.2018 Загальних зборів) міг скористатися своїм правом на отримання інформації щодо розподілу часток та розміру його частки раніше аніж 03.06.2019.

Скаржник жодним чином не обґрунтував, що унеможливлювало протягом тривалого часу (більше року з моменту проведення загальних зборів 30.03.2018 та дев`яти місяців з дня прийняття оскаржуваного у даній справі судового рішення) його звернення до товариства за інформацією щодо розміру своєї частки.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апелянт не міг не знати як про наявність судового провадження у даній справі, так і про прийняття оскаржуваного рішення.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що необхідність перегляду судового рішення, яке вже було переглянуто в апеляційному та касаційному порядку, має бути зумовлена виключними обставинами (оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення), наявність яких є очевидною та безспірною, що обґрунтовувало би порушення принципу правової визначеності, який вимагає поваги до остаточного рішення суду, та виправдовувало таке порушення необхідністю відновлення прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду за таким переглядом, а також неможливістю цієї особи відновити свої права шляхом використання передбачених законом інших способів захисту.

Фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється суть чіткого встановлення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб.

Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Наявність права на оскарження не є безумовною підставою для здійснення судового захисту шляхом прийняття апеляційної скарги, поданої з порушенням встановленого процесуальним законом порядку.

Отже, виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апелянтом не наведено достатньо обґрунтованих причин пропуску ним процесуального строку на оскарження рішення місцевого господарського суду, наведені ним підстави в обґрунтування поважності причин пропуску є недоведеними належними доказами, і неможливо дійти висновку, що вони пов`язані з непереборними причинами, які не залежали від скаржника, а тому, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строку, оскільки причини, наведені скаржником в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнаються колегією суддів неповажними.

Частиною 4 статті 261 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

У даному випадку, оскільки причини, наведені скаржником в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнані неповажними, колегією суддів відмовляється у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі №910/5828/18.

Керуючись статтями 234, 261 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі №910/5828/18.

2. Надіслати скаржнику копію цієї ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

3. Матеріали справи №910/5828/18 повернути Господарському суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її підписання.

Ухвала підписана суддями: 24.07.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова