РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2019Справа № 910/5763/19
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал"

до акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 66 618,71 грн.

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 66 618,7 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем обов`язку своєчасної оплати поставленого товару за договором поставки №УЗ/ЦБМЕС-18805/Ю від 19.11.2018 року.

У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 39 805,37 грн., інфляційні втрати в розмірі 20 179,1 грн. та 3% річних в розмірі 6 634,23 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.06.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

21.06.2019 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

19.11.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Маліал» (постачальник) та публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (замовник) укладено договір поставки №УЗ/ЦБМЕС-18805/Ю.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник передає у власність замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами (далі - товар), які зазначені у специфікації (додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених в договорі.

Згідно з п. 16.2 договору, термін дії договору з моменту його підписання до 31 грудня 2018 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.

Відповідно до 1.2 договору найменування товару: шпаклівка фінішна для внутрішніх робіт.

Виробник товару: ТОВ «Кнауф Гіпс Донбас» м. Соледар, вул. Володарського, 1, Україна (п.1.3 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору замовник оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації.

Згідно специфікації №1 (додаток №1) загальна сума поставки складає 1 441 365,12 грн.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що загальна сума договору 1 441 365,12 грн.

2912.2018 року між сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору №УЗ/ЦБМЕС-18805/Ю від 19.11.2018.

Відповідно до п1. Додаткової угоди №1, специфікація №1 (додаток 21) - є чинними з моменту укладання договору діє до 31 грудня 2018р.

Всі посилання в тексті договору на специфікацію №1 (додаток №1) з 01 січня 2019 року вважати посилання на специфікацію №2 (додаток №2) (п.2 додаткової угоди №1).

Також, додатковою угодою №1, а саме: в п.3:

- змінено та викладено в наступній редакції пункт 6.4 договору: загальна сума поставки складає: 1 729 638,14 грн. підвищення на 20% ціни зазначеної у договорі.

- змінено та викладено в наступній редакції пункт 16.2 договору: цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 березня 2019 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.

Пунктом 9.5 договору передбачено, що підтвердженням про одержання товару замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 441 365,12 грн., що підтверджується наявними а матеріалах справи видатковими накладними:

- №М-116 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-117 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-118 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-119 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-120 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-121 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-122 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-123 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-124 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-125 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-126 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-127 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-128 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-129 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-131 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-133 від 29.12.2018 року на суму 55 437,12 грн.

Також, в матеріалах справи наявні акти приймання-передачі товару підписані та скріплені печатками сторін, а саме:

- №М-116 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-117 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-118 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-119 від 26.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-120 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-121 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-122 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-123 від 27.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-124 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-125 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-126 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-127 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-128 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-129 від 29.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-131 від 28.12.2018 року на суму 92 395,20 грн.,

- №М-133 від 29.12.2018 року на суму 55 437,12 грн.

Також, в матеріалах справи наявні рахунки на оплату та товарно-транспортні накладні.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 7.2 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 10 днів з дати реєстрації податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України та дати отримання замовником необхідних документів (копії залізничної накладної, оригінал рахунку-фактури, оригінал акту приймання передачі). Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

З наявних в матеріалах справи податкових накладних та квитанцій про реєстрації податкових накладних вбачається, що податкові накладні були зареєстровані 15.01.2019 року.

Враховуючи вищезазначене, останнім днем оплати за товар, поставлений позивачем є 25.01.2019 року, а першим днем прострочення є 26.01.2019 року.

31.01.2019 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію вих. №25 від 30.01.2019 року на суму 1 441 365,12 грн.

21.03.2019 року відповідач здійснив оплату за поставлений товар у розмірі 1 441 365,12 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, а саме:

- №1605934 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1605936 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1605941 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682763 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1605944 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682767 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682773 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682778 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682761 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682771 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682770 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682769 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682775 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1682788 від 18.03.2019 року на суму 55 437,12 грн.,

- №1682781 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.,

- №1605929 від 18.03.2019 року на суму 92 395,20 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 6.1.1 договору покупець взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату товару не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У зв`язку з простроченням оплати позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 39 805,37 грн. за період з 25.01.2019 року по 21.03.2019 року, 3% річних в розмірі 6 634,23 грн. за період з 25.01.2019 року по 21.03.2019 року та інфляційні збитки в розмірі 20 179,11 грн. за період з 25.01.2019 року по 21.03.2019 року (фактично нараховано з лютого 2019 року по 21.03.2019 року).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 11.2 договору, замовник за даним договором несе наступну відповідальність: у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожний день прострочки, включаючи день оплати.

Як зазначено вище, останнім днем оплати за товар, поставлений позивачем є 25.01.2019 року, а першим днем прострочення є 26.01.2019 року.

Також, суд зазначає, що відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань 3% річних та пені (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 по справі № 922/1008/16).

Розрахунок пені:

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня
26.01.201920.03.2019541 441 365,12181838 383,75
Таким чином, за перерахунком суду загальний розмір пені становить 38 383,75 грн. та підлягає задоволенню.

В частині стягнення пені в розмірі 1 421,62 грн. відмовити.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок трьох процентів річних:

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
26.01.201920.03.2019541 441 365,1236 397,29
Таким чином, за перерахунком суду загальний розмір трьох процентів річних становить 6 397,29 грн. та підлягає задоволенню.

В частині стягнення трьох процентів річних в розмірі 236,94 грн. відмовити.

Розрахунок індексу інфляції:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.02.2019 - 20.03.5,121.01420243,971461609.09
За перерахунком суду загальний розмірі індексу інфляції становить 20 243,97 грн.

Оскільки, позивач просить суд стягнути індекс інфляції в розмірі 20 179,11 грн. та враховуючи не можливість суду вийти за межі позовних вимог, тому вимоги позивача в частині стягнення індексу інфляції підлягають задоволенню в розмірі 20 179,11 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 129, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства "Українська залізниця" (03105, м. Київ, вул. Єжи Гедройця (колишня Тверська), будинок 5, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49000, м. Дніпро, вулиця Марка Озерного, будинок 1-А, ) пеню в розмірі 38 383 (тридцять вісім тисяч триста вісімдесят три) грн. 75 коп., 3% річних в сумі 6 397 (шість тисячі триста дев`яносто сім) грн. 29 коп., індекс інфляції в розмірі 20 179 (двадцять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн.. 11 коп. та судовий збір в розмірі 1 873 (одна тисяча вісімсот сімдесят три) грн. 17 коп.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий