ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2019 р. Справа №907/659/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Зварич О.В.

Плотніцький Б.Д.

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Міністерства Оборони України за № 813 від 10.04.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/1386/19 від 15.04.2019)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.03.2019 (суддя Ремецькі О.Ф., повний текст складено 22.03.2019)

у справі №907/659/18

за позовом: квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево Міністерства Оборони України (надалі КЕВ м. Мукачево), м. Мукачево, Закарпатська область

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕ Мукачево" (надалі ТзОВ "АВЕ Мукачево"), м. Мукачево, Закарпатська область

про визнання дій ТзОВ "АВЕ Мукачево" протиправними та стягнення суми 16 509,60 грн збитків, 2 166,60 грн пені, 494,13 грн штрафних санкцій та 2 261,82 грн інфляційних втрат

за участю учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ігнатенко С.С. - адвокат (свідоцтво 021/971 від 20.05.2014, довіреність № 1013 від 18.12.2019)

ВСТАНОВИВ:

КЕВ м. Мукачево звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТзОВ "АВЕ Мукачево" про визнання дій ТзОВ "АВЕ Мукачево" протиправними та стягнення суми 16 509,60 грн збитків, 2 166,60 грн пені, 494,13грн штрафних санкцій та 2 261,82 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.03.2019 у справі № 907/659/18 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що умови спірних договорів є тотожними, враховуючи відсутність актів приймання-передачі повернення контейнерів за договором №40 та приймання таких за договором 40/98, суд дійшов висновку, що договір оренди №40/98 укладений сторонами в новій редакції, тобто, з врахуванням внесених змін. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивачем, саме на виконання договору оренди №40/98 від 06.03.2017 були здійснені орендні платежі, то договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них положень ст.1212 ЦК України. Також суд зазначив, що в даному випадку позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами усіх складових цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, що не дає підстав кваліфікувати поведінку відповідача як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді збитків. Щодо вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на суму заявлених збитків 16 509,60 грн, то в цій частині позову також відмовлено, з огляду на те, що відсутні правові підстави для здійснення нарахування таких штрафних та господарських санкцій на суму збитків. Не зазначено про такі і позивачем у позовній заяві.

Не погоджуючись з даним рішенням, КЕВ м. Мукачево подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, скаржник зазначає, що суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, зокрема ст. 638 ЦК України та 181 ГК України. Не взяв до уваги аудиторський звіт контролюючого органу, не дослідив умови підписаного між сторонами договору, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання, яке, за клопотанням КЕВ м. Мукачево відбувалося в режимі відеоконференції в приміщені Господарського суду Закарпатської області, не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/2934/19 від 08.05.2019), вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

20.05.2019 на адресу суду від КЕВ м. Мукачево подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/3168/19), в якому скаржник заперечує наведені доводи відповідача.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

27.01.2016 між ТзОВ "АВЕ Мукачево" (орендодавець) та КЕВ м. Мукачеве (орендар) укладено договір оренди №40, згідно з умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування контейнери металеві для ТПВ, ємкістю 1,1 м. куб в кількості 6 шт., вартістю 3200 грн на одиницю, та 2 контейнери пластикові для ТПВ ємкістю 1,1 м. куб, вартістю - 3000 грн, в т.ч. з ПДВ, для військового містечка №35 НСБ ЗВС «Тисовець» та для військового містечка №79 (а.с. 15-16).

Розмір орендної плати за один металевий контейнер на місяць становить 72,00 грн, в т.ч. з ПДВ; розмір орендної плати за один контейнер з полімерного матеріалу - 56,10 грн, в т.ч. з ПДВ. загальна вартість об`єкта оренди за договором на місяць за металеві контейнери становить 432,00 грн, в т.ч. з ПДВ; загальна вартість об`єкта оренди за договором на місяць за контейнери з полімерного матеріалу становить 112,20 грн, в т.ч. з ПДВ. Загальна вартість об`єкта оренди за договором становить 6530,40 грн, в т.ч. з ПДВ (розділ 4 догоовру).

Передача та повернення контейнерів здійснюється за актом прийому-передачі (п.5.3, п.7.2 договору).

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що термін оренди складає 12 місяців з моменту прийняття об`єкта, що орендується. При цьому, після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін до 1 місяця до закінчення договору письмово не повідомить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонговується на 1 рік (п. 3.3 договору).

Сторони також погодили, що орендна плата є договірною і може змінюватися орендодавцем протягом строку дії договору з обов`язковим попередженням орендаря не пізніше, ніж за 15 календарних днів до запланованої зміни (п. 4.7 договору).

23.11.2016 листом за вих.№644 ТзОВ "ABE Мукачево" звернулось до КЕВ м. Мукачеве з повідомленням про зміну з 01.01.2017 вартості оренди наданих у користування контейнерів для збору ТПВ. Вартість орендованих контейнерів згідно з договором оренди №40 від 27.01.2016 становитиме 23 040,00 грн з ПДВ, у зв`язку з зміною вартості оренди одного контейнера для ТПВ (а.с. 21).

В подальшому, 06.03.2017 між ТзОВ "АВЕ Мукачево" (орендодавець) та КЕВ м. Мукачеве (орендар) було укладено договір № 40/98 про оренду контейнерів для збору та вивозу побутових відходів, згідно із умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування контейнери металеві для ТПВ, ємкістю 1,1 м. куб в кількості 6 шт., м.куб., вартістю 3200 грн. на одиницю, та 2 контейнери пластикові для ТПВ ємкістю 1,1 м. куб, вартістю - 3000 грн., в т.ч. з ПДВ, для військового містечка №35 та військового містечка №79 (а.с. 17-18).

Загальна вартість орендної плати становить 1 920,00 грн в місяць, тобто 23 040,00 грн в рік (п.3.1.1 договору).

Додатковою угодою від 13.08.2017 до договору №40/98 внесено зміни у п.7.1 про наступне: "цей Договір укладено строком на 12 місяців та діє в частині термінів надання послуг оренди з 1 січня 2017 року по 31 січня 2017 року", в решті умови договору залишаються незмінними (а.с. 19).

16.02.2018 Західним територіальним управлінням внутрішнього аудиту було складено аудиторський звіт за результатами внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності КЕВ м. Мукачево за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 (а.с. 53-55).

Як стверджує позивач, за результатами перевірки було встановлено, що підстав для укладення договору №40/98 оренди контейнерів для збору побутових відходів від 06.03.2017 не було, оскільки договір оренди № 40 від 27.01.2016 було пролонговано. В зв`язку з чим договір №40/98 оренди контейнерів для збору побутових відходів від 06.03.2017 є нікчемним. Різниця між ціною договорів за 2017 та 2016 роки 23 040,00 грн та 6 530,40 грн кваліфікуються як незаконні витрати в сумі 16 509,60 грн.

Звертаючись з даним позовом до суду про визнання дій відповідача неправомірними та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, позивач, з врахуванням аудиторського звіту, покликається на те, що збільшення вартості орендної плати за контейнери в 2017 році призвела до перевищення вартості орендної плати у 2016 році на суму 16509, 60 грн. Оскільки попередній договір був пролонгований, то відповідно договір №40/98 від 06.03.2017 є нікчемним (недійсним). А різниця між ціною договорів за 2017 та 2016 років у сумі 16 509,60 грн. розцінюється позивачем як кошти, набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Крім того, на вказану суму позивачем нараховано 2 166,60 грн пені, 494,1 3грн штрафних санкцій та 2 261,82 грн інфляційних втрат.

В свою чергу відповідач проти позову заперечує, вважає їх безпідставними. Зокрема вказує, що ним не вчинено жодних неправомірних дій по відношенню до позивача, а також не порушено договірних зобов`язань. Зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем щодо оренди 8 контейнерів існували не у зв`язку із пролонгацією договору оренди № 40 від 27.01.2016, а відповідно до нового договору оренди №40/98 від 06.03.2017, за умовами якого сторонами було узгоджено розмір орендної плати, яка згідно з п. 3.1.1 договору склала 23040 грн. з ПДВ у рік. Відтак положення ст.1212 ЦК України не застосовуються у даному випадку. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивачем не доведено наявність збитків у розумінні ст. 22 ЦК України.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначалося вище, між сторонами протягом 2016-2017 років існували договірні відносини щодо оренди контейнерів для ТПВ.

Зокрема, у 2016 році орендні відносини врегульовувались договором оренди №40 від 27.01.2016 з орендною платою в рік 6530,40 грн, який містив положення про автоматичну пролонгацію у випадку відсутності повідомлення однієї із сторін про його розірвання.

Також даний договір містив умову щодо можливості орендодавцем змінити протягом строку дії договору орендну плату (п.4.7 договору).

Судом встановлено, що на підставі вказаного пункту орендодавцем було повідомлено орендаря листом від 23.11.2016 №644 про збільшення вартості його послуг з 01.01.2017 (а.с. 21). Доказів заперечення щодо майбутньої зміни розміру орендної плати чи виявлення бажання розірвати договір сторонами суду не подано.

Поряд з цим, п. 9.2 договору оренди визначено, що його умови можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін з обов`язковим складання письмового документу.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч.3 ст. 188 ГК України).

Доказів застосування порядку внесення змін до договору визначеного ст. 188 ГК України для врегулювання відносин щодо нового розміру орендної плати матеріали справи не містять.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 06.03.2017 між ними було підписано договір оренди № 40/98 контейнерів для збору побутових відходів з тотожним договору оренди №40 предметом, однак, з встановленням нової ставки орендної плати, розмір якої відповідає заявленому раніше збільшеному розміру, який повинен був застосовуватися сторонами з 01.01.2017 року, а саме 23 040,00 грн.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За таких обставин, беручи до уваги тотожність предмету договору, та відсутність актів приймання-передачі повернення контейнерів за договором №40 та приймання таких за договором 40/98, суд розцінює договір оренди №40/98, як договір оренди №40, укладений сторонами в новій редакції, тобто з врахуванням внесених змін.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, суд зазначає, що однією з загальних засад цивільного законодавства, згідно зі ст. 6 та ст. 627 ЦК України, є свобода договору. Сторони в договорі можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За таких обставин, оскільки додаткова угода від 13.08.2017 була укладена сторонами в добровільному порядку, та з огляду на обов`язковість виконання сторонами договору, суд вважає правомірним застосування сторонами у 2017 році нового розміру орендної плати. Саме тому, твердження позивача про нікчемність договору №40/98, в т. ч. і з підстави ст. 632 ЦК України, є помилковим.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем, саме на виконання договору оренди №40/98 від 06.03.2017 були здійснені орендні платежі в розмірі визначених пунктом 3.1.1 договору, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 39-46).

Тобто, сплачені на виконання договору оренди №40/98 з внесеними додатковою угодою змінами до нього, орендні платежі, є такими, що внесені на виконання та у відповідності до його умов.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них положень ст.1212 ЦК України.

За таких обставин, твердження позивача про незаконність витрат позивача у розмірі 16 509,60 грн, що складають різницю (переплату) за орендну контейнерів у 2016 та 2017 роках, та отримання вказаних коштів відповідачем без достатніх правових підстав, не знаходять свого підтвердження поданими суду доказами та спростовуються наведеними висновками суду.

Аргументи скаржника щодо того, що TзOB "АВЕ Мукачево" займає монопольне (домінуюче) становище на ринку з надання послуг зі збирання, вивозу та захоронения побутових відходів в межах м. Мукачева та Мукачівського району і за його межами протягом 2016-2017 років, судом відхиляються, оскільки контейнери для твердих побутових відходів надавались не в межах послуг з вивезення побутових відходів, а на підставі цивільної угоди, як об`єкт оренди, для використання їх у власних цілях позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків за порушення договірних зобов`язань, заявлених ним на підставі ст. 22, 623 ЦК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Приписами статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 Господарського кодексу України; далі - ГК України).

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу частини першої статті 225 ГК України включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Разом з тим, для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина. У разі відсутності, хоча б одного з цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Тобто, право на відшкодування збитків виникає, по-перше, тільки у разі наявності всіх складових правопорушення, по-друге, тільки у разі реального понесення збитків, або наявністю упущеної вигоди, що повинно підтверджуватись належними та допустимими доказами.

Проаналізувавши матеріали справи, враховуючи презумпцію правомірності спірного правочину та реальне його виконання сторонами, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) відповідача, наявності причинного зв`язку між діями ТзОВ "АВЕ Мукачево" - та завданою позивачеві шкодою (витратами у сумі 16 509,60 грн.), оскільки, як встановлено вище, такі кошти були сплачені на підставі узгодженою між сторонами ціною договору.

Аудиторський звіт від 16.02.2018 суд не приймає як доказ, оскільки такий не є належним та допустимим доказом встановлення неправомірності дій відповідача.

Таким чином, в даному випадку відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданими позивачу збитками, тобто відсутні всі складові цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, що не дає підстав кваліфікувати поведінку відповідача як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді збитків.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 2166,60 грн пені за період з 01.01.2017 до 31.12.2017, 494,13 грн 3% річних та 2 261,82 грн інфляційних втрат, які нараховані на суму заявлених збитків 16 509,60 грн (а.с. 7-8), то оскільки, як зазначено вище, сума збитків 16 509,60 грн до задоволення не підлягає то відповідно вимога позивача про стягнення пені, річних та інфляційних, яка є похідною від основної вимоги, до задоволення не підлягає.

Відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Статтею 15 ЦК України унормовано, що кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Водночас, у даній справі апеляційним судом встановлено недоведеність позивачем, відповідно до вимог господарського процесуального законодавства, факту порушення відповідачем його права або охоронюваного законом інтересу шляхом підписання договору оренди № 40/98 від 06.03.2017 та додаткової угоди до нього, в зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу відповідачем належним чином підтверджено свої доводи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 11.03.2019 у справі № 907/659/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.В. Зварич

Б.Д. Плотніцький