ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року Справа № 906/421/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В. , суддя Гудак А.В.

розглянувши без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019р. у справі №906/421/19 (суддя Лозинська І.В.)

за заявою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до боржника фізичної особи-підприємця Чепель Валерія Леонідовича

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Житомирської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Чепеля В.Л. 20000 грн. боргу за кредитом, 2406, 67 грн. боргу за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, 4799,53 грн. боргу за відсотками у вигляді щомісячної комісії, 2651,05 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 192,10 грн. судового збору.

Вимоги заяви обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № б/н від 13.02.2018 р. в частині повернення кредитних коштів та сплати в повному обсязі процентів у вигляді щомісячної комісії.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019 р. відмовлено в задоволенні заяви про видачу судового наказу.

Приймаючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, заборгованості за відсотками у вигляді щомісячної комісії та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, тому дійшов висновку, що вимоги заявника не відповідають вимогам ст. 148 ГПК України та відмовив у видачі судового наказу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення про задоволення заяви про видачу судового наказу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви, оскільки заявлена банком заборгованість ґрунтуються виключно на умовах договору, а тому вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Скаржник зазначає, що посилаючись у ч. 1 ст. 148 ГПК України про можливість видачі судового наказу тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, законодавець тим самим встановив обмеження стосовно підстави виникнення грошового зобов`язання у разі порушення якого кредитор має право отримати судовий наказ. Тобто, судовий наказ може бути виданий за вимогами про стягнення грошової заборгованості, яка виникла виключно на підставі договору, а не з будь-якої іншої підстави, передбаченої ст. 11 ЦК України. При цьому, обов`язок позичальника сплачувати відсотки у вигляді щомісячної комісії та відсотки при порушенні будь-якого зобов`язання є грошовим зобов`язанням, яке передбачено прямими нормами договору, а тому цілком відповідає вимогам, які викладені у ч. 1 ст. 148 ГПК України.

Апелянт зазначає, що заявником було додано до заяви про видачу наказу всі необхідні документи, що підтверджують викладені у заяві обставини, зокрема, факт існування непогашеної заборгованості з наданого заявником кредиту, а нарахування банком пені на суму заборгованості передбачено умовами кредитного договору та є грошовим зобов`язанням, отже вимога заявника про видачу судового наказу відповідає нормам ст. 148 ГПК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019р. у справі №906/421/19. Повідомлено сторін, що розгляд справи буде здійснюватися у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Копію даної ухвали було направлено учасникам справи 20.05.2019 р. та отримано заявником 23.05.2019 р., а боржником 07.06.2019 р.

Розпорядженням керівника апарату суду від 27.06.2019р. №01-04/443 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії у справі - Петухова М.Г. у період з 24.06.2019 р. по 09.07.2019 р. включно, відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п. 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2019 р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Грязнов В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

Копію даної ухвали було направлено учасникам справи 01.07.2019 р. та отримано заявником 05.07.2019 р.

При цьому, 11.07.2019 до Північно-західного апеляційного господарського суду повернуто поштове повідомлення 330 разом з копією ухвали суду від 27.06.2019 р., яке направлялось ФОП Чепель В.Л. з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Таким чином, згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 р. вважається врученою відповідачу 10.07.2019 р. - з дня проставлення у поштовому відділенні відмітки "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 ч. 1 ст. 256 ГПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Враховуючи те, що предметом апеляційного перегляду є ухвала про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст. 255 ГПК України), яка входить до визначеного у ч. 2 ст. 271 ГПК України переліку та з огляду на відсутність обставин справи, що зумовлюють необхідність розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно ч. 1 ст. 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010 р.).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з фізичної особи-підприємця Чепеля В.Л. 20000 грн. боргу за кредитом, 2406, 67 грн. боргу за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, 4799,53 грн. боргу за відсотками у вигляді щомісячної комісії, 2651,05 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 192,10 грн. судового збору.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" вимоги в сукупності не відповідають ст.148 ГПК України, що з врахуванням п. 3 ч. 1 ст. 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 2 ст. 12 ГПК України).

Порядок розгляду заяв в наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ГПК України.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 147 ГПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Відповідно до ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

У статті 150 ГПК України встановлено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу:

- заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником (ч. 1);

- у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2);

- до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Водночас частиною 1 ст. 152 ГПК України встановлено випадки, за яких судді відмовляє у видачі судового наказу, а саме:

1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу;

4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 цієї частини;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст. 152 ГПК України).

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором).

Як встановлено апеляційним судом, банком до заяви про видачу судового наказу додано копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги "КУБ" та витягу з "Умов та правил надання банківських послуг", з яких слідує, що 13.02.2018 р. ФОП Чепель Валерієм Леонідовичем підписано із використанням електронного цифрового підпису і подано через систему інтернет-клієнт-банкінгу до АТ КБ "Приватбанк" анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання послуг "КУБ", згідно якої ФОП Чепель В.Л. приєднався до розділу 3.2.8 "Умов та правил надання банківських послуг", що розміщені в мережі Інтернет на сайті АТ КБ "Приватбанк", які разом із анкетою-заявою складають кредитний договір від 13.02.2018 р., та взяв на себе зобов`язання виконувати умови договору.

Заявник зазначає, що 15.02.2018 р. перерахував ФОП Чепель В.Л. грошові кошти в розмірі 60 000 грн., боржник, в свою чергу, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на 11.04.2019 р. виникла заборгованість в розмірі 20 000 грн. - заборгованість за кредитом, 2 406,67 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість згідно п.п. 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1. Умов, 4799,53 грн. - заборгованість за відсотками у вигляді щомісячної комісії, нарахована згідно п.п. 3.2.8.3.2. та 3.2.8.9. Умов та 2651,05 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, нарахована згідно п. 3.2.8.10.1. Умов.

На підтвердження факту надання кредиту в суму 60 000 грн. заявником до заяви додано копії виписок по рахунку, які підтверджують факт видачі кредиту та факт його часткового погашення, а також розрахунок заборгованості, обґрунтування та пояснення до розрахунку заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Зміст правочину між сторонами зафіксований у вищеперелічених документах, отже, сторони не порушили вимог ч. 1 ст. 208 ЦК України щодо письмової форми укладання правочинів між юридичними особами та відповідно до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов, а відтак, укладений між сторонами правочин є кредитним договором.

Матеріалами справи підтверджується, що обов`язок сплати відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість, та відсотків у вигляді щомісячної комісії передбачений в Умовах та правилах надання банківських послуг, а саме п.п. 3.2.8.3.2., 3.2.8.3.3. та 3.2.8.9.1., відтак передбачений договором сторін.

Окрім того, з наданих матеріалів не вбачається, що з приводу стягнення грошових сум незначного розміру, які заявлені до стягнення, між сторонами існує спір.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що заявлені заявником вимоги в частині стягнення основного боргу, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, та відсотками у вигляді щомісячної комісії не відповідають вимогам ст. 148 ГПК України та не можуть бути розглянуті у наказному провадженні, колегія суддів вважає помилковими.

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що відсотки, що нараховуються на прострочений борг по тілу кредиту, та відсотки у вигляді щомісячної комісії є частинами основного боргу за договором і згідно вимог законодавства та норм п.п. 3.2.8.3.2, 3.2.8.3.3, 3.2.8.9.1 Умов, повинні розглядатися в порядку наказного провадження, як вимоги щодо стягнення грошової заборгованості за договором.

Що стосується вимог про видачу наказу на 2651,05 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, судова колегія зазначає наступне.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

За умовами ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, їх тип та порядок застосування відповідно до ст. 1056-1 ЦК України встановлюється договором.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відмічає, що положення ст.ст. 12, 148 ГПК України в даному випадку вживають терміни "грошова заборгованість" та "грошові суми незначного розміру" в широкому сенсі даних значень, які включать в себе будь-які грошові зобов`язання, що виникають з умов договору, в т.ч. сплату основного боргу, процентів, штрафних санкцій тощо.

Вказане стверджується також і тим, що відповідно до ч. 2 ст. 148 ГПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Тобто, спрощене або наказне провадження може бути застосовано до одних і тих же позовних вимог лише в залежності від волі заявника.

При цьому, положення статті 247 ГПК України (спрощене позовне провадження) жодним чином не обмежують права позивача заявленням до стягнення лише сум "основного зобов`язання", тому застосування судом першої інстанції такого звуженого поняття по відношенню до процедури наказного провадження не відповідає процесуальним нормам та обмежує права заявника на судовий захист.

Таким чином, приймаючи до уваги надану законодавством можливість стягнення пені як правового наслідку порушення зобов`язання, апеляційний суд вважає, що заявлені заявником вимоги в частині стягнення пені можуть бути розглянуті у наказному провадженні, а тому посилання суду на невідповідність заявлених вимог нормам ст. 148 ГПК України колегія суддів вважає помилковим.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019 р. у справі №906/421/19 підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права, а справа у відповідності до ст. 280 ГПК України направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки, у даному випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 280, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019 р. у справі №906/421/19 - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 03.05.2019р. у справі №906/421/19 скасувати.

3. Справу №906/421/19 передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

4. Постанова в порядку ст. 282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Гудак А.В.