УХВАЛА

29 липня 2019 року

м. Київ

Справа № Б-21/29

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огороднік К.М.- головуючий, Банасько О.О., Пєсков В.Г.,

перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 - засновника приватного підприємства "Городенківський завод нестандартного обладнання"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017

у справі № Б-21/29

за заявою Тлумацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України

до Приватного підприємства "Городенківський завод нестандартного обладнання "

про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 04.02.2008 порушив провадження у справі № Б-21/29 про банкрутство Приватного підприємства «Городенківський завод нестандартного обладнання» (далі - Підприємство) у порядку ст. 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Господарський суд Івано-Франківської області постановою від 26.02.2008 у справі № Б-21/29 визнав Підприємство банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру, призначив ліквідатора боржника.

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 13.10.2016 припинив провадження у справі № Б-21/29 про банкрутство Підприємства.

Львівський апеляційний господарський суд ухвалами від 01.02.2017 у справі № Б-21/29 поновив Тлумацькому об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України пропущений строк на оскарження ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016; прийняв апеляційну скаргу Тлумацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016 до провадження та призначив до розгляду в судовому засіданні.

Львівський апеляційний господарський суд постановою від 22.11.2017 у справі №Б-21/29 скасував ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016 та надіслав матеріали справи Господарському суду Івано-Франківської області для розгляду на стадії судової процедури ліквідації.

05.04.2019 засновник Підприємства ОСОБА_1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № Б-21/29 із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № Б-21/29 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Ткаченко Н.Г., суддя Банасько О.О., що підтверджується витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 31.05.2019.

07.06.2019 суддею Ткаченко Н.Г. подано заяву про самовідвід у справі № Б-21/29 в порядку п. 1 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2019 заяву судді Ткаченко Н.Г про самовідвід у справі № Б-21/29 задоволено.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № Б-21/29 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Песков В.Г., суддя Банасько О.О., що підтверджується витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 10.06.2019.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № Б-21/29 залишено без руху. Надано скаржнику строк для усунення зазначених у цій ухвалі недоліків, який становить 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали про залишення касаційної скарги без руху, а саме: надати суду пояснення та докази поважності причин пропуску строків на касаційне оскарження.

17.07.2019 на адресу Касаційного господарського суду у складі Верховного суду на виконання ухвали Верховного Суду від 12.06.2019 надійшли пояснення ОСОБА_1 , в яких містилась заява про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Огороднік К.М., суддя Банасько О.О., суддя Пєсков В.Г.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.07.2019 визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід, справу передано для розгляду заявленого відводу іншим суддею Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в порядку ч.3 ст. 39 ГПК України.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів було визначено суддю Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Губенко Н.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2019.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2019 у зв`язку з відсутністю обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності суддів Огородніка К.М., Пескова В.Г., Банасько О.О. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід відмовлено.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку подання касаційної скарги, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про його необґрунтованість з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Постанова Львівського апеляційного господарського суду, яка оскаржується ОСОБА_1 в касаційному порядку, прийнята 22.11.2017, тобто до набрання чинності з 15.12.2017 ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ.

Відповідно до пункту 13 частини 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, судові рішення, що ухвалені до 15.12.2017, тобто до набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, проте розгляд таких скарг здійснюється за правилами, встановленими ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017. Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2018 у справі № 54/239.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Згідно з ч. 3 ст. 105 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Оскільки оскаржувана постанова Львівського апеляційного господарського суду прийнята судом 22.11.2017 і набрала законної сили того ж дня, то останнім днем строку на касаційне оскарження такої постанови було 12.12.2017.

В той же час касаційну скаргу заявником подано до суду касаційної інстанції 05.04.2019, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, тобто зі значним пропуском процесуального строку, встановленого на касаційне оскарження - більш ніж 2 роки та 3 місяці.

В обґрунтування пропуску встановленого законом строку на касаційне оскарження ОСОБА_1 зазначає, що він не був повідомлений про розгляд Львівським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016 у справі № Б-21/29, копій апеляційної скарги, ухвал суду апеляційної інстанції та постанови, що оскаржується, не отримував. Про наявність цієї постанови дізнався лише безпосередньо перед зверненням до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 293 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків, зокрема, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Однак, з приписів вищенаведеної процесуальної норми не вбачається безумовного обов`язку суду відкрити касаційне провадження у випадку подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки. Натомість, як вбачається з системного аналізу положень даної статті, суд у такому випадку надає оцінку наведеним скаржником причинам пропуску строку касаційне оскарження на предмет їх поважності.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 про поновлення строку на оскарження ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016; прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення до розгляду в судовому засіданні були, згідно повідомлень про вручення рекомендованих поштових відправлень, відправлені 03.02.2017 та вручені 07.02.2017 (ПП «Верес», підпис Кедик, а.с 6 т. 5), 07.02.2017 (КТ «Рембудсервіс», підпис ОСОБА_1 , а.с. 9 т. 5), 07.02.2017 (МП «Фортуна», підпис ОСОБА_1 , а.с. 11 т. 5). Також, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень, які були відправлені Львівським апеляційним господарським судом та вручені 08.07.2017 (МП «Фортуна», підпис Кедик, а.с. 66 т. 5), 02.11.2017 (КТ «Рембудсервіс», підпис ОСОБА_1 , а.с. 73 т. 5), 02.11.2017 (ПП «Верес», підпис ОСОБА_1 , а.с. 74 т. 5), 02.11.2017 (МП «Фортуна», підпис ОСОБА_1 , а.с. 75 т. 5).

Господарським судом Івано-Франківської області згідно повідомлень про вручення рекомендованих поштових відправлень 18.01.2018 ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , було надіслано поштове відправлення, та повернуте на адресу суду за закінченням терміну (а.с. 122 т. 5), 11.07.2018 поштове відправлення «судова повістка» було надіслано ОСОБА_1 та вручене 12.07.2018 (підпис ОСОБА_1 , а.с.136 т. 5), 13.07.2018 (МП «Фортуна», підпис ОСОБА_1 , а.с. 141 т. 5), 13.07.2018 (КТ «Рембудсервіс», підпис ОСОБА_1 , а.с. 142 т. 5), 13.07.2018 (ПП «Верес», підпис ОСОБА_1 , а.с. 145 т. 3).

З матеріалів справи також вбачається, що 20.02.2019 ОСОБА_1 звертався до Господарського суду Івано-Франківської області із заявою про роз`яснення постанови, а 26.02.2019 знайомився із матеріалами справи № Б-21/29.

Крім того, ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 у справі № Б-21/29 оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень 07.02.2017, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № Б-21/29 оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 05.12.2017, доступ до якого є відкритим та інформація з якого є загальновідомою, згідно із Законом України "Про доступ до судових рішень", що дозволяло скаржнику ознайомитися з її повним текстом в максимально стислі строки.

У наданих Касаційному господарському суду у складі Верховного Суду поясненнях ОСОБА_1 вказує, що на повідомленнях про вручення рекомендованих поштових відправлень від 02.11.2017 відсутній його підпис. Зазначені повідомлення могли бути підписані представником за довіреностями ПП «Верес», МП «Фортуна» та КТ «Рембудсервіс» ОСОБА_3 , яка одноосібно протягом всього часу розгляду справи № Б-21/29 отримувала всю кореспонденцію, що надходила на адресу вказаних підприємств, при цьому ОСОБА_3 не повідомляла ОСОБА_1 про отриману нею кореспонденцію. Також, є можливим, що в повідомленнях про вручення рекомендованих поштових відправлень від 02.11.2017 проставлено підпис працівника поштового відділення. Скаржник вказує, що протягом цілого робочого тижня з 30.10.2017 до 03.11.2017 він перебував у відряджені у місті Києві, що підтверджується наказом ПП «Верес» № 5-в від 27.10.2017, відповідно фізично не міг отримувати поштову кореспонденцію 02.11.2017. Зазначає, що через свій вік та через свої релігійні переконання не зареєстрований в жодній соціальній мережі Інтернету та взагалі не користується інтернетом, а тому не міг ознайомитись на офіційному веб порталі судової влади України із рішеннями в даній справі, в тому числі з рішеннями апеляційної інстанції.

У доповненнях до пояснення ОСОБА_1 звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 2-а-2430/11 (провадження №11-130зва19).

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України".

Зокрема, Високий суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлює особливими і непереборними обставинами.

Суд встановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовуються причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.".

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Верховний Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"( Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Щодо пояснень ОСОБА_1 , касаційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку. Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку). Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначено його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів.

ОСОБА_1 стверджує, що він фізично міг отримувати зазначену кореспонденцію 07.02.2017, оскільки в цей час перебував у відряджені. На підтвердження цих тверджень він надав наказом ПП «Верес» № 5-в від 27.10.2017. Касаційний суд вважає, що один лише наказ не є беззаперечним доказом на підтвердження вказаного твердження. Крім того, у випадку отримання поштової кореспонденції по справі № Б-21/29 представником за довіреностями ПП «Верес», МП «Фортуна» та КТ «Рембудсервіс» ОСОБА_3 , вона мала б повідомляти керівника вказаних підприємств - ОСОБА_1 . При цьому, у наявних в матеріалах справи повідомленнях про вручення рекомендованих поштових відправлень вказано, що вони вручені ОСОБА_1 , а не ОСОБА_3 .

Крім того, скаржником не надано суду доказів неможливості отримати інформацію про рух справи та результати її розгляду із мережі Інтернет.

Учасники справи самостійно повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

ОСОБА_1 не заперечується його обізнаність із наявністю провадження по справі № Б-21/29. Водночас, як вбачається із аналізу його касаційної скарги, він не цікавився станом справи з моменту припинення ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2016 у провадження у справі № Б-21/29 і до часу звернення із даною касаційною скаргою.

Враховуючи процесуальну бездіяльність скаржника, наведені ним доводи та підстави для поновлення процесуального строку на подання касаційної скарги не можуть вважатися такими, які б виправдовували втручання касаційного суду у принцип правової визначеності судового рішення (постанови апеляційного господарського суду від 22.11.2017) зі спливом значного часу з моменту набрання ним законної сили та не можуть об`єктивно свідчити про неможливість своєчасного звернення з касаційною скаргою та залежали виключно від волевиявлення заявника.

Ураховуючи викладене, касаційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № Б-21/29 за касаційною скаргою засновника Приватного підприємства «Городовенківський завод нестандартного обладнання» ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 згідно з п. 4 ч. 1 ст.293 ГПК України, оскільки підстави, зазначенні скаржником у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження, є неповажними.

Касаційний господарський суд вважає помилковим посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного суд від 02.07.2019 зі справи № 2-а-2430/11 (провадження № 11-130зва19), враховуючи, що обставини, встановлені у справі № 2-а-2430/11 та у цій справі № Б-21/29, є відмінними.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за відсутності підстав для відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № Б-21/29, клопотання про постановлення окремої ухвали не розглядається.

Керуючись статтями 3, 234, 235, 287, 288, 290, частиною 4 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017), Касаційний господарський суд у складі Верховного Суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити засновнику Приватного підприємства «Городовенківський завод нестандартного обладнання» ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № Б-21/29 за касаційною скаргою засновника Приватного підприємства «Городовенківський завод нестандартного обладнання» ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі № Б-21/29.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий К.М. Огороднік

Судді О. О. Банасько

В.Г. Пєсков