СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2019 р. Справа № 917/495/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

від позивача Малигіна О.С., член виконавчого органу Дирекції;

від відповідача не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Влів-1», м. Кременчук вх. № 1923П/З на рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 р. у справі № 917/495/19 (суддя Тимощенко О.М., повний текст складено та підписано 16.05.2019 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Холдінг Трейд», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Влів-1», м. Кременчук

про стягнення 386 875,27 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Метал Холдінг Трейд» (далі ТОВ «Метал Холдінг Трейд», позивач) звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Влів-1» (далі ТОВ «Влів-1», відповідач) 331 000,00 грн. основного боргу за договором поставки № 01/106/18 від 23.05.2018 р., 19 287,07 грн. пені, 1 607,26 грн. 3 % річних, 1 880,94 грн. інфляційних нарахувань, 33 100,00 грн. штрафу.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач оплатив поставлений товар не у повному обсязі, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 р. позовні вимоги задоволено частково:

- закрито провадження в частині позовних вимог в сумі 186 000,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору;

- з відповідача на користь позивача стягнуто 145 000,00 грн. основного боргу, 19 287,07 грн. пені, 1 607,26 3 % річних, 1 880,94 грн. інфляційних нарахувань, 33 100,00 грн. штрафу, а також 3 013,13 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем доведено, а відповідачем не заперечується наявність заборгованості за поставлений товар на момент звернення позивача з даним позовом до суду в сумі 331 000,00 грн., у зв`язку з простроченням сплати якої позивачем правомірно та в обґрунтованому розмірі також заявлено до стягнення пеню, штраф, 3 % річних та інфляційні нарахування, а в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача щодо зменшення пені відсутністю підстав для здійснення такої процесуальної дії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині стягнення штрафних санкцій, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати в частині стягнення пені в сумі 9 643,54 грн. та штрафу в сумі 33 100,00 грн. та прийняти нове рішення в цій частині про відмову у стягненні зазначених сум.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач погоджується з наявністю боргу в сумі 145 000,00 грн. та визнає законність стягнення місцевим господарським судом 3 % річних та інфляційних втрат, проте не погоджується із застосованими судом штрафними санкціями (в тому числі, з їх розміром), та з відмовою у застосуванні процедури медіації за участю судді, визначеної главою 4 ГПК України.

За доводами апеляційної скарги, порушення виконання грошового зобов`язання не завдало збитків позивачеві, тому керуючись ст. 233 ГК України, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій у вигляді пені до однієї облікової ставки НБУ на рівні 9 643,54 грн., стверджуючи при цьому, що застосування до нього одночасно і штрафу, і пені за порушення одного й того ж самого зобов`язання є подвоєнням відповідальності та не відповідає вимогам законодавства.

23.07.2019 р. на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 12.07.2019 р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, а також просить стягнути з відповідача судові витрати за позовом у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 р. між ТОВ "Метал Холдінг Трейд", як постачальником, та ТОВ "Влів-1", як покупцем, укладено договір поставки № 01/106/18, за умовами якого постачальник зобов`язався протягом строку дії договору, в порядку і на умовах, встановлених цим договором, продати та передати у власність покупця металопродукцію (далі по тексту - "товар"), а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору, ціна, загальна кількість, асортимент, сортамент та розгорнута номенклатура товару, що поставляється за цим договором, визначається в специфікаціях та рахунках-фактурах постачальника, які є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 2.2. договору, товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної на відповідну партію товару.

Умовами п. 2.1 договору сторонами погоджено, що поставка товару здійснюється партіями на складі постачальника.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що постачальник зобов`язався передати покупцеві, а покупець зобов`язався прийняти в пункті поставки товару (п. 2.1. договору), погоджений для поставки товар протягом 3 (трьох) робочих днів з дати виставлення рахунку-фактури на погоджену сторонами поставку партії товару, якщо інше не зазначено у специфікації.

Згідно з п. 4.3. договору, покупець сплачує вартість поставленої партії товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, якщо інше не зазначено у специфікації.

Пунктом 5.1. договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Згідно з п. 5.2. договору, за порушення строків оплати товару, встановлених в п. 4.3. цього договору та додатках до нього покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання зобов`язання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.3. договору, крім сплати пені покупець, за умови прострочення строків оплати більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару, якщо інше не визначено у специфікації.

Умовами п. 8.1 договору сторонами погоджено, що договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018 р., а в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.

На виконання умов договору позивач за видатковою накладною № ППЛ-0002269 від 28.12.2018 р. поставив відповідачу товар на загальну суму 426 188,72 грн., який отриманий представником відповідача за довіреністю № 439 від 27.12.2018 р.

З доданих позивачем до позовної заяви банківських виписок вбачається, що відповідач за поставлений позивачем товар розрахувався частково сплативши 95 188,72 грн., у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість в сумі 331 000,00 грн.

Листом № 11 від 21.02.2019 р. відповідач звернувся до позивача з повідомленням про те, що заборгованість перед позивачем буде погашено невідкладно при отриманні коштів за раніше поставлену продукцію, але в будь-якому випадку не пізніше 10.03.2019 р.

Посилаючись на несплату відповідачем зазначеної заборгованості, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріали справи свідчать про те, що після звернення позивача з цим позовом до господарського суду (20.03.2019 р.) відповідач платіжними дорученнями № 93 від 22.03.2019 р. на суму 181 000,00 грн. та № 124 від 29.03.2019 р. на суму 5 000,00 грн. погасив 186 000,00 грн. заборгованості, тому місцевий господарський суд обґрунтовано закрив провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доказів сплати у добровільному порядку залишку заборгованості в сумі 145 000,00 грн. за поставлений товар, а також 3 % річних в сумі 1 607,26 грн. за період з 29.01.2019 р. по 20.03.2019 р. та інфляційних втрат в сумі 1 880,94 грн. за той самий період відповідачем до матеріалів справи не надано, тому суд першої інстанції на законних підставах стягнув з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 145 000,00 грн., 3 % річних в сумі 1 607,26 грн. й інфляційні втрати в сумі 1 880,94 грн., що в апеляційному порядку відповідачем не оскаржується та не заперечується.

Апеляційна скарга ТОВ «Влів-1» ґрунтується на тому, що місцевий господарський суд неправомірно відмовив відповідачеві в задоволенні клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені в сумі 19 287,07 грн. за період з 29.01.2019 р. по 20.03.2019 р. до однієї облікової ставки НБУ, а також, на думку скаржника, безпідставно стягнув в примусовому порядку штраф у розмірі 10 % від вартості несвоєчасно поставленого товару на підставі п. 5.3 договору.

В обґрунтування цього клопотання та апеляційної скарги відповідач посилається на те, що ним порушені строки оплати за отриманий товар з причин, що від нього не залежали, а саме прострочення оплати кінцевими покупцями органами місцевого самоврядування та належними їм комунальними підприємствами через відсутність відповідного фінансування.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

На підтвердження викладених обставин відповідачем ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані на стадії апеляційного провадження до матеріалів справи не надано жодного документу в обґрунтування викладених доводів.

З огляду на те, що підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання на власний ризик, посилання відповідача на заборгованість перед ним органів місцевого самоврядування та їх комунальних підприємств відхиляються за безпідставністю.

При цьому, відповідач укладаючи договір 01/106/18 від 23.05.2018 р. був обізнаний щодо можливості нарахування штрафу та пені за прострочку поставки.

Отже, відповідачем не доведено істотної зміни обставин після укладення договору, що впливало би на своєчасність виконання ним своїх зобов`язань відносно оплати поставленого товару, тому, приймаючи до уваги матеріальні інтереси сторін, відсутні виняткові підстави для зменшення заявленої до стягнення пені до розміру однієї облікової ставки НБУ, тому суд апеляційної інстанції погоджується зі стягненням з відповідача на користь позивача пені в сумі 19 287,074 грн. на підставі п. 5.2 договору.

Щодо інших доводів апеляційної скарги враховується наступне.

Заперечення відповідача в частині безпідставного нарахування позивачем штрафу з тих підстав, що одночасне застосування позивачем п. 5.2. (пеня) та 5.3. (штраф) договору за одне й те ж саме господарське правопорушення (прострочення виконання грошового зобов`язання) не відповідає чинному законодавству судом апеляційної інстанції не можуть бути прийняті до уваги.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.04.2019 року у справі №917/194/18, від 09.02.2018року у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17.

Згідно з ч. 1 ст. 186 ГПК України, врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

У зв`язку з тим, що позивач у відповіді на відзив відмовився від процедури врегулювання спору за участю судді, відповідне клопотання відповідача обґрунтовано відхилено судом першої інстанції, тому доводи апеляційної скарги про зворотнє є безпідставними.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судова колегія звертає увагу позивача на те, що вимогами ст. 129 ГПК України передбачено обов`язок суду апеляційної інстанції здійснювати перерозподіл судових витрат у випадку зміни рішення або ухвалення нового, проте при залишенні рішення суду без змін суд апеляційної інстанції не наділений імперативним обов`язком здійснювати такий перерозподіл. При цьому, позивач не позбавлений права на звернення до місцевого господарського суду з відповідною заявою, тому клопотання позивача, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з відповідача всієї суми судового збору за позовом не може бути задоволене.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 р. у справі № 917/495/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 30.07.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя А.М. Білецька