РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.07.2019Справа № 910/4717/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна»

до 1) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

2) Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 Головне управління ДФС у м. Києві

про стягнення 182 854,79 грн.

за участю представників учасників справи:

від позивача Волошин О.І. (довіреність № 7/01 від 21.01.2019, адвокат)

від відповідача-2 Жук Ю.О. (довіреність № 212/12/265981 від 10.05.2019)

від відповідача-1 не з`явились

від третьої особи Жук Ю.О. (довіреність № 2093/26-15-10-11 від 23.05.2019)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» (далі - ТОВ «Аскоп-Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКСУ у м. Києві, відповідач-1) та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач-2) про стягнення 182 854,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що положеннями ст. 200 Податкового кодексу України закріплене право позивача на відшкодування з державного бюджету податку на додану вартість (далі - ПДВ).

Таке відшкодування здійснюється після проведення податковим органом камеральної перевірки та подання ним до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку з зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. Орган, що здійснює казначейське обслуговування, у свою чергу, й здійснює безпосередньо відшкодування за рахунок бюджетних коштів сум ПДВ на користь підприємства.

Користуючись своїм правом, 18.12.2015 позивач подав відповідну податкову декларацію з ПДВ за листопад 2015 року до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, у якій зазначив, що бюджетному відшкодуванню підлягає сума 400 000,00 грн.

Однак, внаслідок протиправної бездіяльності ДПІ в Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо неподання до органу Державної казначейської служби України висновку з зазначенням суми ПДВ у розмірі 400 000,00 грн., що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь ТОВ «Аскоп-Україна», вказані кошти не були відшкодовані позивачу.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути з Державного бюджету України грошові кошти в загальному розмірі 182 854,79 грн., з яких: 146 000,00 грн. - інфляційна складова боргу, 36 854,79 грн. - 3% річних, що нараховані на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за період з 04.02.2016 по 28.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 відкрито провадження у справі № 910/4717/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.05.2019.

02.05.2019 до суду надійшов поданий відповідачем-1 (ГУ ДКСУ у м. Києві) відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39 було затверджено Порядок взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, який діяв до 01.04.2017 (далі - Порядок № 39).

Згідно з п.п. 6-8 Порядку № 39 у разі, коли за результатами проведення перевірок платника податку з урахуванням вимог статей 73 і 83 Податкового кодексу України підтверджено достовірність нарахованої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, орган державної податкової служби складає висновок про суми відшкодування податку на додану вартість (далі - висновок), в якому зазначає суму, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Пунктом 9 Порядку № 39 передбачено, що на підставі висновку та узагальненої інформації про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість, які визначені у висновках, орган державної казначейської служби перераховує платникові податку зазначену у висновку суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку, відкритий в обслуговуючому банку, протягом: трьох операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку має право на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість; п`яти операційних днів після отримання висновку в разі, коли платник податку не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість.

Законом України від 21.12.2016 № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» внесено зміни до Податкового кодексу України, зокрема до ст. 200 Податкового кодексу України і визначено новий порядок бюджетного відшкодування, шляхом відображення в реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до пункту 200.7. ст. 200 Податкового кодексу України, платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

З 01.04.2017 набрали чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 № 26 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість» (далі - Порядок № 26) та наказ Міністерства фінансів України від 03.03.2017 № 326 «Про затвердження Порядку інформаційної взаємодії Міністерства фінансів України з Державною фіскальною службою України та Державною казначейською службою України в процесі формування Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість».

Порядок № 26 визначає механізм ведення Мінфіном інформаційного ресурсу Реєстру заяв повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Реєстр) за формою згідно з додатком.

Формування Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та казначейства.

Пунктом 3 Порядку № 26 визначено вичерпаний перелік даних, які вносяться органом ДФС до реєстру.

Згідно з зазначеними вище нормативно-правовими актами органи Казначейства здійснюють бюджетне відшкодування на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, що містяться в інформаційному ресурсі Міністерства фінансів України, а також з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та п. 55 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 3.2. Порядку здійснення органами Державної казначейської служби України бюджетного відшкодування податку на додану вартість на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, затвердженого Наказом Державної казначейської служби України № 103 від 31.03.2017 (далі - Порядок № 103), у новій редакції, Головні управління Казначейства здійснюють щоденний моніторинг надходження від Державної казначейської служби України інформації з Реєстру заяв. Після отримання інформації з Реєстру заяв та коштів на відшкодування ПДВ, Головне управління Казначейства забезпечує виконання платіжних доручень у повному обсязі в день їх отримання.

Отже, є чітко визначений механізм повернення сум бюджетного відшкодування ПДВ, згідно з яким:

- Мінфін адмініструє Реєстр заяв та здійснює автоматичну обробку інформації ДФС та Казначейства щодо інформації по бюджетному відшкодуванню ПДВ;

- орган ДФС відображає в Реєстрі заяв інформацію про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму;

- орган Казначейства перераховує узгоджену суму бюджетного відшкодування в день отримання Реєстру заяв по узгодженим сумам.

Враховуючи порядок відшкодування ПДВ та той факт, що висновок та узагальнена інформація (відповідно до Порядку № 39) та інформація від ДКСУ з Реєстру заяв по узгодженим сумам бюджетного відшкодування (відповідно до Порядку № 26) по ТОВ «Аскоп-Україна» до ГУ ДКСУ у м. Києві не надходила, не було підстав для перерахування грошових коштів на користь позивача.

Відповідач-1 вважав, що оскільки інфляційні втрати та 3% річних не зараховувались до Державного бюджету України, то й не підлягають стягненню з Державного бюджету України, а ГУ ДКСУ у м. Києві безпідставно має статус відповідача, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, дії або бездіяльність ГУ ДКСУ у м. Києві не оскаржувались та не оскаржуються в судовому порядку. Відповідач-1 також повідомляв, що механізм повернення інфляційних втрат та 3% річних з Державного бюджету України відсутній.

Враховуючи вищевикладене, відповідач-1 вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у позові просив відмовити.

07.05.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив відповідача-1, в якій позивач вказав, що після закінчення встановлених законодавством строків для здійснення бюджетного відшкодування невідшкодовані суми ПДВ перетворюються на бюджетну заборгованість незалежно від того, з вини якого державного органу вони не відшкодовані. Формування податковим органом висновку та направлення його органу казначейства є лише процедурним питанням взаємодії вказаних органів у процесі повернення коштів та безпосередньо не впливає на відновлення порушеного права позивача.

Позивач зазначив, що просить стягнути 3% річних та інфляційну складову боргу, нараховані на бюджетну заборгованість на підставі ст.ст. 536, 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, оскільки, у порушення приписів податкового законодавства, ПДВ не був відшкодований на користь позивача. Вказані проценти річних та інфляційну складову боргу позивач просить стягнути з бюджету, а не з органу казначейства чи з податкового органу.

При цьому, позивач вважав, що закон не обумовлює сплату інфляційних нарахувань та 3% річних їх попереднім зарахуванням до бюджету. Такі матеріальні втрати підлягають стягненню з бюджету в зв`язку з безпідставним збереженням (користуванням) державою сум бюджетного відшкодування ПДВ, які підлягали сплаті позивачу і які утворили бюджетну заборгованість з відшкодування ПДВ у зв`язку з такою несплатою.

Враховуючи наведені в позовній заяві положення ч. 1 ст. 25 та ст. 43 Бюджетного кодексу України щодо здійснення казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та казначейського обслуговування бюджетних коштів, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в п. 6.19 Постанови від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, позивач вважав орган казначейства належним відповідачем у справах про стягнення/відшкодування з бюджету коштів незалежно від того, чи здійснювалось безпосередньо казначейством порушення прав та інтересів позивача та чи оскаржувались в судовому порядку його дії або бездіяльність.

10.05.2019 до суду надійшов поданий відповідачем-2 (ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві) відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що за приписами ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України його положення не застосовуються до податкових та бюджетних правовідносин, а позивач підміняє поняття «бюджетне відшкодування» на поняття «грошове зобов`язання». Відповідач-2 зазначив, що не має жодних грошових зобов`язань перед позивачем, а лише обов`язок внести відповідну заяву позивача до Реєстру заяв повернення суми бюджетного відшкодування. Однак, наразі тимчасовий реєстр заяв не працює, оскільки не затверджений механізм його функціонування. Зважаючи на викладене, відповідач-2 вважав вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу, нарахованих на бюджетну заборгованість на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, неправомірними.

Посилання позивача на ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України безпідставні, оскільки контролюючий орган не набував майна ТОВ «Аскоп-Україна», не зберігав таке майно та не користувався ним, тому відповідач-2 вважав нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу неправомірним.

14.05.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив відповідача-2, в якій позивач вказав, що відповідно до п. 200.23 ст. 200 Податкового кодексу України внаслідок невідшкодування платнику податків протягом визначених законом строків суми ПДВ виникає заборгованість бюджету, а не податкового органу перед платником податків з відшкодування ПДВ.

Позивач вважав, що з моменту виникнення такої заборгованості бюджету настає безпідставне збереження державою в Державному бюджеті України (а не в податковому органі) сум бюджетного відшкодування ПДВ, які підлягали сплаті платнику податків в строки, встановлені законом, і не були йому сплачені.

Позивач зазначив, що грошові зобов`язання можуть бути договірними та позадоговірними.

Внаслідок порушення права позивача на одержання суми бюджетного відшкодування ПДВ у держави виникло позадоговірне грошове зобов`язання перед позивачем з повернення невідшкодованої суми ПДВ, яку держава безпідставно зберігає в Державному бюджеті України.

Відповідно до наведеного в позовній заяві правового висновку Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, викладеного в п.п. 45, 46, 52 Постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17, п. 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та п.п. 24, 25, 26, 44, 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивач вважав, що внаслідок виникнення у держави перед позивачем позадоговірного грошового зобов`язання з повернення невідшкодованої суми ПДВ, позивач правомірно нарахував на таке грошове зобов`язання інфляційні втрати та 3% річних, що підлягають стягненню з Державного бюджету України.

14.05.2019 до суду надійшла заява відповідача-2 (ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві) про заміну його як неналежного відповідача на Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві, оскільки відбувся процес реорганізації ДФС в рамках комплексної реформи Державної фіскальної служби України. Таке рішення Кабінет Міністрів України затвердив постановою «Про реформування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби» № 296 від 28.03.2018.

14.05.2019 судом відкладено підготовче засідання на 23.05.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 викликано ГУ ДКСУ у м. Києві, як відповідача-1, у підготовче засідання, призначене на 23.05.2019.

17.05.2019 до суду надійшли заперечення позивача на клопотання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про заміну його як неналежного відповідача, в яких позивач вказав, що за приписами ст. 48 ГПК України заміна відповідача по справі можлива лише на підставі клопотання позивача. Крім того, позивач вказав, що саме ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві допустила протиправну бездіяльність щодо неподання до органу казначейства відповідного висновку, що призвело до порушення права позивача на отримання бюджетного відшкодування. Позивач також зазначив, що реорганізація органів ДФС є підставою для здійснення процесуального правонаступництва на підставі ст. 52 ГПК України, а не для заміни неналежного відповідача. У той же час, процесуальне правонаступництво можливе за умови припинення юридичної особи, однак щодо ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві відповідні відомості про припинення юридичної особи не розміщені. Враховуючи викладене, позивач просив відмовити у задоволенні клопотання відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 відкладено підготовче засідання на 06.06.2019, залучено до участі у справу як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 Головне управління ДФС у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві, третя особа).

30.05.2019 відповідач-2 (ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві) подав до суду клопотання про припинення провадження у справі (клопотання про закриття провадження у справі), обґрунтоване непідвідомчістю спору у даній справі господарському суду.

03.06.2019 до суду надійшли подані третьою особою пояснення, в яких остання вказала, що в даному випадку відсутні будь-які грошові зобов`язання відповідачів перед позивачем, а є лише обов`язок контролюючого органу внести відповідну заяву позивача до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, тому застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу до спірних правовідносин є неправомірним. Третя особа зазначила, що відповідні відомості не внесені до вказаного Реєстру з об`єктивних причин, оскільки не визначений механізм його функціонування. Третя особа вважала, що правова позиція, викладена у вказаних позивачем постановах Верховного Суду, сформована в межах цивільної та господарської галузей права і не може бути застосована до правовідносин, що виникли з податкового права. З цих же підстав, за твердженням третьої особи, не можна застосовувати у спірних правовідносинах поняття «грошове зобов`язання», а тим більше, ототожнювати його з обов`язком відшкодувати ПДВ, оскільки спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством у галузі податного права, але не положеннями Цивільного кодексу України.

06.06.2019 позивач подав відповідь на пояснення третьої особи, в яких підтримав раніше викладену ним правову позицію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2019 відхилено клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 04.07.2019.

04.07.2019 суд відклав розгляд справи по суті на 11.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2019 викликано ГУ ДКСУ у м. Києві, як відповідача-1, та ГУ ДФС у м. Києві, як третю особу, в судове засідання для розгляду справи по суті на 11.07.2019.

У судовому засіданні 11.07.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача-2 та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх безпідставними, просив суд у позові відмовити.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи, 11.07.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

18.12.2015 ТОВ «Аскоп-Україна» подало до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві в електронній формі Податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2015 року, в рядку 23.2 якої зазначило, що бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку підлягає сума 400 000,00 грн.

Відповідно до п. 200.7 ст. 200 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Згідно з п. 200.8 ст. Податкового кодексу України до податкової декларації платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій.

На виконання наведених вимог законодавства разом з вищевказаною податковою декларацією ТОВ «Аскоп-Україна» подало заяву про повернення суми бюджетного відшкодування за листопад 2015 року в розмірі 400 000,00 грн. та розрахунок бюджетного відшкодування на вказану суму.

Пунктом 200.10 Податкового кодексу України встановлено, що протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, контролюючий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій) (п. 75.1.1 ст. 75 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 86.2 ст. 86 Податкового кодексу України, за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Положеннями п. 200.12. ст. 200 Податкового кодексу України на контролюючий орган покладений обов`язок у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок з зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Згідно з п. 200.13. ст. 200 Податкового кодексу України, на підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

Відповідно до пункту 200.14 ст.200 Податкового кодексу України, якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган:

а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування у звітному (податковому) періоді, та зараховує таку суму заниження до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду;

б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

Матеріали справи не містять доказів складення та направлення контролюючим органом на адресу ТОВ «Аскоп-Україна» актів про порушення в порядку ст. 86 Податкового кодексу України або податкових повідомлень в порядку ст. 200 Податкового кодексу України щодо заявленого Товариством бюджетного відшкодування в розмірі 400 000,00 грн.

Позивач стверджував, що граничний термін подання/отримання податкової декларації з ПДВ за листопад 2015 року закінчився 21.12.2015, оскільки податкова декларація з ПДВ за листопад 2015 року була подана позивачем до податкового органу та отримана останнім 18.12.2015, податковий орган, згідно з приписами ст. 200 Податкового кодексу України, повинен був до 20.01.2016 провести камеральну перевірку заявлених у ній даних та до 27.01.2016 подати до органу Державної казначейської служби України висновок з зазначенням суми ПДВ в розмірі 400 000,00 грн., що підлягає відшкодуванню з бюджету, а орган Державної казначейської служби України - перерахувати такі кошти ТОВ «Аскоп-Україна» до 03.02.2016.

Однак, представниками сторін не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання бюджетного відшкодування в розмірі 400 000,00 грн. на користь позивача - ТОВ «Аскоп-Україна».

Згідно з положеннями п. 200.23 ст. 200 Податкового кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість.

Вважаючи, що його права порушені, позивач - ТОВ «Аскоп-Україна» звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ДПІ в Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

За результатами розгляду вищевказаного позову Окружним адміністративним судом міста Києва була прийнята постанова від 30.01.2017 у справі № 826/5990/16, якою адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неподання до органу Державної казначейської служби України висновку з зазначенням суми податку на додану вартість у розмірі 400 00,00 грн., що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь ТОВ «Аскоп-Україна»; зобов`язано ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС України у м. Києві скласти та подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на користь ТОВ «Аскоп-Україна» за листопад 2015 року.

З 01.01.2017 до положень ст. 200 Податкового кодексу України, в тому числі п.п. 200.12 та 200.13, були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» № 1797-VIII від 21.12.2016.

Так, вищевказаними змінами передбачалось, що податковий орган не подає органу казначейства висновків про суму податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню платникам податку за їх заявами. Заяви платників податків протягом операційного дня їх отримання відповідно до внесених Законом № 1797-VIII змін повинні вноситись контролюючим органом до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, а узгоджена у встановленому порядку сума податку на додану вартість перераховуються органом казначейства з бюджету на рахунок платника у банку протягом п`яти операційних днів з моменту її узгодження на підставі внесених до Реєстру відомостей.

Враховуючи такі зміни законодавства, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2017 у справі № 826/5990/16 апеляційну скаргу ТОВ «Аскоп-Україна» задовольнено частково; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2017 в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС України у м. Києві скласти та подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню на користь ТОВ «Аскоп-Україна» за листопад 2015 року - скасовано; ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС України у м. Києві внести заяву ТОВ «Аскоп-Україна» про повернення суми бюджетного відшкодування у розмірі 400 000,00 грн. відповідно до податкової декларації з податку на додану вартість за листопад 2015 року № від 18.12.2015 до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування; в іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2017 залишено без змін.

Однак, податковий орган вищевказане рішення суду не виконав та відповідних відомостей до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не вніс, заборгованість бюджету з відшкодування ПДВ в розмірі 400 000,00 грн. перед ТОВ «Аскоп-Україна» не сплачена.

У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з Державного бюджету України інфляційну складова боргу в розмірі 146 000,00 грн. та 3% річних в розмірі 36 854,79 грн., нарахованих на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 400 000,00 грн. за період з 04.02.2016 по 28.02.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При вирішенні даного спору, суд взяв до уваги наступні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.04.2018 по справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на це справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Враховуючи викладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, господарський суд дійшов висновку про те, що за своїм змістом та суттю правовідносини щодо стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України з урахуванням суб`єктного складу в даній справі, до якого не входять фізичні особи, носять характер господарських правовідносин, відповідно, даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Водночас, спірні правовідносини виникли з передбаченого Податковим кодексом України права позивача на відшкодування з державного бюджету суми податку на додану вартість та внаслідок порушення такого права, отже, спірні правовідносини носять характер податкових.

Приписами ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України встановлено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, імперативними приписами ст. 1 Цивільного кодексу України прямо встановлена заборона застосування положень Цивільного кодексу України до податкових правовідносин, що виключає можливість задоволення даного позову.

Крім наведеного, суд також зазначає щодо обраного позивачем способу захисту наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якою визначено невиключний перелік способів захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (аналогічна правова позиція викладене у постановах Вищого господарського суду України від 01.06.2016 по справі № 910/268/16, від 10.05.2016 по справі № 920/1837/14).

Суд зазначає, що положеннями ст. 200 Податкового кодексу України закріплений ефективний спосіб захисту порушеного права підприємства-платника податку на відшкодування суми податку на додану вартість з державного бюджету.

Так, відповідно до п. 200.23 ст. 200 Податкового кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

За таких обставин, суд зазначає, що у випадку порушення права підприємства на відшкодування з державного бюджету податку на додану вартість, таке підприємство має право на стягнення пені, як це передбачено Податковим кодексом України, який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у галузі податкового права, однак можливість стягнення 3% річних та інфляційної складової боргу, нарахованих на бюджетну заборгованість, не передбачена таким спеціальним законом (Податковим кодексом України) та прямо заборонена Цивільним кодексом України.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29.07.2019.

Суддя О.Г. Удалова