23 липня 2019 року Справа № 913/277/19
м. Харків Провадження № 3/913/277/19
Господарський суд Луганської області у складі судді Секірського А.В., за участю секретаря судового засідання Медуниці Р.І., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи за позовом
Заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області, м. Сєвєродонецьк Луганської області
до 1.Рубіжанської міської ради Луганської області, м. Рубіжне Луганської області
2.Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області, м. Рубіжне Луганської області
3.Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКФ Прайд", м. Рубіжне Луганської області
про визнання рішення незаконним, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки
в присутності представників учасників справи:
від органу прокуратури Полякова С.О. прокурор відділу прокуратури Харківської області, посвідчення від 10.11.2017 № 048615;
від І відповідача представник не прибув;
від ІІ відповідача представник не прибув;
від ІІІ відповідача представник не прибув.
Заступник керівник Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області звернувся до Господарського суду Луганської області в інтересах держави з позовною заявою до Рубіжанської міської ради Луганської області, Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКФ ПРАЙД":
- про визнання незаконним рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.07.2018 № 57/8 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ ПРАЙД";
- про зобов`язання ТОВ "ПКФ ПРАЙД" повернути Управлінню освіти Рубіжанської міської ради Луганської області земельну ділянку загальною площею 0,0020 га, вартістю 47 406 грн. 03 коп., розташовану за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Володимирська, 19.
На обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначає, що відсутні підстави для встановлення сервітуту у відповідності до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України (коли потреби особи не можуть бути задоволені іншим способом) та що потреби ТОВ "ПКФ ПРАЙД" щодо розміщення тимчасової споруди могли бути задоволені шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Предмет та умови спірного договору відповідають законодавчому визначенню поняття оренди землі, а не визначенню поняття земельного сервітуту. Оформивши договір про встановлення особистого строкового сервітуту (земельний сервітут) сторони насправді вчинили правочин оренди земельної ділянки. Прокурор вважає, що дії Рубіжанської міської ради Луганської області повинні розцінюватися як зловживання правом, що суттєво обмежує права інших учасників господарсько-правових відносин на отримання вказаної земельної ділянки в оренду чи власність, на оплатних умовах та на підставі конкурсу. Передача спірної земельної ділянки ТОВ "ПКФ Прайд" на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту (земельний сервітут) від 01.10.2018 поза конкурсною процедурою є підставою для визнання цього договору недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а отримана у користування земельна ділянка підлягає звільненню та поверненню Рубіжанській міській раді Луганської області на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України.
Прокурор вказує, що Головне управління Держгеокадастру у Луганській області перевіривши рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.07.2018 № 57/8 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ ПРАЙД" та встановивши порушення вимог чинного законодавства на адресу Рубіжанської міської ради Луганської області направило клопотання від 09.10.2018 № 254-ДК/0011/КВ/06/01/-18 з питань дотримання вимог земельного законодавства щодо приведення у відповідність до діючого законодавства спірного рішення, на яке надано відповідь від 14.11.2018 № 013-010/4137 про необґрунтованість вказаного клопотання.
Рубіжанська міська рада Луганської області, як орган місцевого самоврядування територіальної громади, виступає суб`єктом права власності на спірну земельну ділянку та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав відповідно до ст.ст. 80, 83 Земельного кодексу України.
Однак, як зазначає прокурор, вказаний захист та контроль Рубіжанською міською радою Луганської області не здійснено. Крім того, рада самостійно прийняла спірне рішення та була ініціатором укладення спірного договору, тому визначена відповідачем за цим позовом.
Відповідно до частин 1-2 ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Згідно частин 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Частина 1-2 ст. 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
За змістом положень ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
У відповідності до частин 1 та 4 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Крім того, згідно з абзацом 4 ст. 15-2 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.
Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме:
1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності;
2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.
Як вказує прокурор, спірна земельна ділянка є комунальною власністю, тобто не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у цьому разі не наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а надані законом функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгекадастр правом контролю за реалізацією органом місцевого самоврядування повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, що виключає можливість звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.
Таким чином, Держгеокадастр не може здійснювати процесуальні права позивача, у зв`язку з відсутністю повноважень розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності.
У зв`язку з тим, що орган, який уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах за вищевказаними прокурором обставинами є відповідачем, стороною оспорюваних правовідносин та особою, яка прийняла оспорюване прокурором рішення, а у Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру відсутні повноваження на розпорядження землями комунальної власності, у прокурора виникає право на звернення до суду із даною позовною заявою для захисту державних інтересів та він набуває статусу позивача.
Згідно витягу з протоколу передачі судової справи від 16.05.2019 позовну заяву передано на розгляд судді Секірському А.В.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 21.05.2019 підтверджені підстави представництва заступником керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області інтересів держави, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 913/277/19, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 11.06.2019.
І відповідач Рубіжанська міська рада Луганської області відзивом від 27.05.2019 № 001-111/2119 проти заявлених вимог заперечує, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні Управління освіти Рубіжанської міської ради, тому передача в оренду земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні комунальної установи є неможливою, оскільки за самою сутністю земельного законодавства постійні користувачі позбавлені такої можливості (тобто, постійне користування не передбачає встановлення договірних відносин та є безстроковим до моменту вилучення земельної ділянки на відміну від оренди).
Крім того, в інформації, яку було надано Головним управління Держгеокадастру у Луганській області відносно встановлення модульних котелень не висловлено сумнівів щодо встановлення земельного сервітуту, а лише вказано про порушення вимог, встановлених щодо тимчасової споруди, яка буде зводитись на земельній ділянці. Більш того, на думку І відповідача до повноважень вказаного управління не входить встановлення факту належності об`єктів нерухомості чи інших споруд до малих архітектурних форм чи тимчасових споруд.
І відповідач з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає, що вимога про визнання незаконним рішення Рубіжанської міської ради від 17.07.2018 № 57/8 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Крім того, І відповідач просить провести попереднє слухання справи без участі міської ради.
Позивачем надана відповідь від 30.05.2019 № 03/14/1826вих19 на відзив І відповідача, в якій позивач посилаючись на норми Земельного кодексу України зазначає, що не дивлячись на наявність норм, що передбачають можливість надання земельної ділянки ТОВ "ПКФ Прайд" в інший спосіб, Рубіжанська міська рада Луганської області для задоволення потреб, визначених у рішенні та договорі сервітуту, не скориставшись правом вилучення земельної ділянки із постійного користування, та порушивши земельне законодавство встановила на земельній ділянці строковий сервітут.
Крім того, позивач зазначає, що питання державної реєстрації прав сервітуту, правильності розроблення технічної документації та дії Головного управління Держгеокадастру у Луганській області під час внесення відомостей до Державного земельного кадастру не стосуються предмету позову, одночасно листом від 13.12.2018 № 10-12-045-9996/2-18 управління повідомило про неодноразове звернення до міської ради з приводу встановлених порушень та незаконності рішень шляхом надіслання клопотань, які визнані Рубіжанською міською радою Луганської області необґрунтованими та залишилися невиконаними.
Посилання І відповідача, що вимога про визнання незаконним рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.07.2018 № 57/8 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства є необґрунтованим, оскільки порушений спір не є публічно-правовим, а є спором про право, який зводиться до визначення правомірності встановлення особистого строкового сервітуту, визнання незаконним рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.07.2018 № 57/8, та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
11.06.2019 на офіційну електронну адресу суду від ІІ відповідача Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області надійшов відзив від 10.06.2019 № 779, який не засвідчений електронним цифровим підписом, про що було складено акт від 11.06.2019 та відправнику надіслано повідомлення про те, що документи отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису не належать до офіційних та запропоновано надіслати документи у встановленому порядку або надати оригінали документів в паперовій формі.
ІІ відповідач у встановленому порядку документи не надіслав, оригінали документів в паперовій формі до суду не надійшли. Враховуючи, що подані ІІ відповідачем в електронній формі документи не скріплені електронним цифровим підписом уповноваженої особи, тому не можуть вважатися оригіналом електронного документа, у зв`язку з чим судом не прийняті до уваги, проте долучені до матеріалів справи.
У судове засідання 11.06.2019 прибув представник позивача.
І відповідач правом на участь у судовому засіданні 11.06.2019 не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений завчасно 23.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
ІІ та ІІІ відповідачі відзиви не надали, правом на участь у судовому засіданні 11.06.2019 не скористались, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Ухвалою суду від 11.06.2019 повідомлено учасників справи про відкладення розгляду справи в підготовчому провадженні на 25.06.2019.
У судове засідання 25.06.2019 прибув представник позивача.
І відповідач правом на участь у судовому засіданні 25.06.2019 не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений завчасно 18.06.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
ІІ та ІІІ відповідачі відзиви не надали, правом на участь у судовому засіданні 25.06.2019 не скористались, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Представником позивача у судовому засіданні заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання додаткових пояснень.
Ухвалою суду від 25.06.2019 з ініціативи суду продовжено підготовче провадження на 30 днів до 19.08.2019, повідомлено учасників справи про відкладення розгляду справи в підготовчому провадженні на 09.07.2019.
Після судового засідання 25.06.2019 від позивача відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України надійшло клопотання від 21.06.2019 № 03/14/2051вих-19 про витребування від ІІІ відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКФ Прайд" технічної документацію із землеустрою, яка надавалась для реєстрації земельного сервітуту, а також паспорт на модульні котельні та паспорт прив`язки тимчасової споруди, оскільки прокуратура згідно ст.ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру" позбавлена можливості на отримання зазначених документів у ТОВ "ПКФ Прайд" самостійно.
27.06.2019 від І відповідача Рубіжанської міської ради Луганської області надійшов лист від 20.06.2019 № 024-009/2451, в якому зазначено, що за інформацією відділу архітектури та містобудування Рубіжанської міської ради паспорт прив`язки тимчасової споруди модульної котельні за адресою: АДРЕСА_1 м. Рубіжне не видавався.
ІІ відповідач Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області відзивом від 10.06.2019 № 779, який надійшов до суду 27.06.2019, проти заявлених вимог заперечує, посилаючись на те, що на виконання рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.07.2018 № 57/7 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладання договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ Прайд" Управління освіти уклало з ТОВ "ПКФ Прайд" договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту. Повноваження Рубіжанської міської ради Луганської області щодо передачі ділянки у користування відповідають ст. 122 Земельного кодексу України, відповідно до якої міські ради передають земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. У даному випадку потреба проведення децентралізації теплопостачання в місті Рубіжне та забезпечення опаленням об`єкт соціальної сфери КНВК "Рубіжанський ліцей" із залученням інвестора ТОВ "ПКФ Прайд", з яким укладено інвестиційний контракт.
Позивачем надані пояснення від 24.06.2019 № 03/14/2071вих19 з приводу надання документів за ухвалою суду від 25.06.2019, а також щодо тверджень Рубіжанської міської ради Луганської області з приводу відсутності можливості передачі земельної ділянки, яка перебуває в постійному його користуванні, в оренду, аналогічні за змістом пояснень, викладених у відповіді на відзив Рубіжанської міської ради Луганської області.
У судове засідання 09.07.2019 прибув представник позивача.
І та ІІ відповідачі правом на участь у судовому засіданні 09.07.2019 не скористались, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені завчасно 02.07.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
ІІІ відповідач відзив не надав, правом на участь у судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений завчасно 04.07.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Ухвалою суду від 09.07.2019 клопотання заступника керівника Сєвєродонецької міської прокуратури про витребування документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКФ Прайд" залишено без задоволення, закрито підготовче провадження, повідомлено учасників справи про призначення справи до судового розгляду по суті на 23.07.2019.
10.07.2019 на адресу суду від І відповідача Рубіжанської міської ради Луганської області надійшов лист від 05.07.2019 № 024-009/2716, в якому зазначено, що за інформацією відділу архітектури та містобудування Рубіжанської міської ради паспорт прив`язки тимчасової споруди модульної котельні за адресою: АДРЕСА_1 , 19, м. Рубіжне не видавався.
У судове засідання 23.07.2019 прибув представник позивача.
Відповідачі правом на участь у судовому засіданні 09.07.2019 не скористались, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши присутнього в судовому засіданні представника позивача, суд встановив такі фактичні обставини.
Судом встановлено, що 17.07.2018 Рубіжанською міською радою Луганської області прийнято рішення № 57/8 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ Прайд", пунктом 1 якого вирішено надати згоду управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ Прайд" на частину земельної ділянки, що належить управлінню освіти Рубіжанської міської ради на праві постійного користування, орієнтовною площею 0,0200 га (кадастровий номер НОМЕР_1 0103), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації стаціонарної тимчасової споруди модульна котельня на твердому паливі та склад палива терміном на 5 років з можливим подальшим продовженням
Відповідно до п. 2 рішення ТОВ "ПКФ Прайд" необхідно замовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту та здійснити заходи щодо внесення відомостей про межі земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, до Державного земельного кадастру.
Пунктом 3 рішення ТОВ "ПКФ Прайд" після укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з управлінням освіти Рубіжанської міської ради повинно здійснити заходи щодо державної реєстрації права користування земельною ділянкою.
За змістом п. 1.2 договору особистий строковий сервітут (земельний сервітут) встановлюється на земельній ділянці площею 1,3032 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Рубіжанської міської ради від 17.07.2018 № 57/8 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ Прайд", на виконання рішення Рубіжанської міської ради від 20.12.2017 № 39/1 "Про затвердження Програми децентралізації теплопостачання в місті Рубіжне на 2018 рік" та Інвестиційного контракту (угоди) № 01/__/__2018 від 06.06.2018, укладеного між Рубіжанською міською радою та ТОВ "ПКФ Прайд".
Право постійного користування надавачем сервітутних прав земельною ділянкою підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 25.01.2010 серії ЯЯ НОМЕР_3 .
Згідно п. 1.3 договору особистий строковий сервітут (земельний сервітут) встановлюється площею 0,0200 га для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурний форм) (згідно з п. "в" ст. 99 Земельного кодексу України) відповідно до Плану межі земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту для розміщення та експлуатації тимчасової споруди модульна котельня на твердому паливі та склад палива.
Строковий особистий сервітут встановлюється терміном на 5 років з дати його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (п. 2.1 договору).
Державна реєстрація договору про встановлення особистого строкового сервітуту здійснена 01.10.2018, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (аркуш справи 27).
Головне управління Держгеокадастру у Луганській області звернулось до Голови Рубіжанської міської ради Луганської області з клопотанням з питань дотримання вимог земельного законодавства від 09.10.2018 № 254-ДК/0011/КВ/06/01/-18, в якому зазначило про порушення Рубіжанською міською радою Луганської області діючого законодавства при ухвалені рішення № 57/8 "Про надання згоди управлінню освіти Рубіжанської міської ради на укладення договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ТОВ "ПКФ ПРАЙД", а саме зазначивши, що оскільки згідно паспорту модульної котельні, вона встановлюється на стрічково-переривчастий фундамент з фундаментних блоків або монолітного бетону, тобто не може бути віднесена до малих архітектурних форм, розміщення яких передбачено ст. 99 Земельного Кодексу України (аркуш справи 33).
Рубіжанська міська рада Луганської області листом від 14.11.2018 № 013-010/4137 зазначила, що клопотання є необґрунтованим, оскільки на спірній земельний ділянці встановлений інший земельний сервітут (п. "з") ст. 99 Земельного Кодексу України, код 07.10 згідно з Переліком обмежень щодо використання земельних ділянок), та запропонувала Головному управлінню Держгеокадастру у Луганській області надати копії паспортів на модульні котельні, на які міститься посилання у клопотанні (аркуш справи 34).
Оцінивши надані докази і доводи представника органу прокуратури, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог з огляду на наступне.
Згідно ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного Кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Стаття 99 Земельного кодексу України визначає види права земельного сервітуту. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:
а) право проходу та проїзду на велосипеді;
б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;
в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);
в1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування;
в2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту;
г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;
г1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем;
ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;
д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;
е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;
є) право прогону худоби по наявному шляху;
ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;
з) інші земельні сервітути.
Відповідно до ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема як висновки експертів.
За положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що мало місце порушення норм ст. 99 Земельного кодексу України, оскільки земельний сервітут був наданий не для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), а об`єкту нерухомості, оскільки згідно паспорту на модульну котельню вона встановлюється на стрічково-переривчастий фундамент з фундаментних блоків або монолітного бетону, тобто не може бути віднесена до малих архітектурних форм.
Але позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження зазначеного міркування ані в судовому засіданні, ані під час розгляду справи.
Також позивач зазначає, що мав місце невірний механізм надання у користування земельної ділянки, встановлення сервітуту виникає тільки у випадку, якщо особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. На думку позивача передача земельної ділянки повинна проводитись на умовах оренди в порядку ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України "Про оренду землі".
Але при цьому позивач не надав доказів звернення інших осіб щодо виділення їм спірної земельної ділянки, або, на момент прийняття І відповідачем спірного рішення, існування ймовірної конкуренції інтересів щодо набуття прав користування земельною ділянкою, які можливо було б сприймати як підставу для проведення відповідних торгів щодо права користування на спірну земельну ділянку.
У відзиві на позовну заяву І відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні Управління освіти Рубіжанської ради Луганської області.
Зважаючи на це, передача в оренду земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні комунальної установи є неможливою, оскільки за самою сутністю земельного законодавства постійні користувачі позбавлені такої можливості.
Відповідно до ч. 3 ст. 98 Земельного кодексу України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Згідно з приписами ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут (зокрема земельний) передбачає користування земельною ділянкою в межах прав, що надаються власником, тому за своєю юридичною природою такі права є обмеженими.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суть даного спору полягає у тому, що позов у ній заявлено не тільки до органу місцевого самоврядування, який розпорядився спірною земельною ділянкою, а й до підприємства, яке одержало право такою ділянкою користуватися.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право користування (рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.1999 у справі "Ятрідіс проти Греції", заява № 311107/96, п. 54). Тобто, крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов`язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власністю у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції є і користування майном, зокрема, право земельного сервітуту.
Таким чином, право ІІІ відповідача підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї.
Використовуючи своє право на отримання в користування земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки чи дотримання порядку розпорядження нею.
Таким чином, у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на ІІІ відповідача.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").
Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вже зазначалося, право земельного сервітуту на спірну земельну ділянку становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Задоволення позовних вимог у даній справі у будь-якому випадку не відповідатиме наведеному "принципу пропорційності", оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ІІІ відповідача, який за сприяння органів влади добросовісно набув право сервітуту спірної земельної ділянки, а у випадку задоволення позову буде свого права позбавлений, крім того, без жодної компенсації.
Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений судовий збір за подання позову в сумі 5 763 грн. 00 коп. покладається на позивача.
У судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
1.У задоволенні позовних вимог заступника керівника Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області до 1.Рубіжанської міської ради Луганської області, 2.Управління освіти Рубіжанської міської ради Луганської області та 3.Товариства з обмеженою відповідальністю "ПКФ Прайд" про визнання рішення незаконним, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки відмовити.
2.Судові витрати покласти на позивача.
3.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України, та порядку, визначеному п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

4.Повний текст рішення складено і підписано 25.07.2019.

Суддя А.В. Секірський