РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.08.2019Справа № 910/5796/19
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Київського міського центру зайнятості

до публічного акціонерного товариства "Терра Банк"

про зобов`язання вчинити дії

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

Київський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Терра Банк" про зобов`язання вчинити дії, а саме визнати кредитором Київський міський центр зайнятості на суму 13 173,86 грн.

Ухвалою господарського суду від 11.05.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

28.05.2019 до канцелярії суду позивач подав клопотання з доданими документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася судом рекомендованим лисом з повідомленням про вручення № 010 на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.05.2019 року, а саме: 01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28 В.

Вищезазначена ухвала господарського суду м. Києва повернута до суду у зв`язку з: «за письмовою заявою відправника, одержувача», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/5796/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

14.11.2014 року гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) звернулася до Оболонського районного центру зайнятості як структурного підрозділу Київського міського центру зайнятості (з 22.11.2017 року - Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості) з заявою про надання статусу безробітної.

Відповідно до приписів ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 за № 5067-УІ (далі Закон України «Про зайнятість населення») та п. 5 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 за № 198 (далі Порядок №198), гр. ОСОБА_1 надано статусу безробітної з 11.11.2014, тобто з моменту звернення до служби занятості (Персональна картка НОМЕР_2).

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 за № 1533-ІІІ (далі Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»), наказом Директора Оболонського РЦЗ від 18.11.2014 за № НТ141118 ОСОБА_1 було призначено матеріальну допомогу по безробіттю з 18.11.2014 по 12.11.2015 та відповідно до наказу Директора Оболонського РЦЗ від 23.02.2015 за № НТ150223 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 16.02.2015.

Згідно розрахунку, загальна сума виплаченої матеріальної допомоги Київським міським центром зайнятості гр. ОСОБА_1 за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року складає: 13 173,86 грн. Ця сума складається з коштів, що були виплачені, як матеріальне забезпечення безробітній за:

- лютий 2015 - 2 262,00 грн.; березень 2015 - 4 872,00 грн.; квітень 2015-4 908,54 грн.;

А також коштів, що були виплачені на:

- проїзд - 154,00 грн.,

- навчання ОСОБА_1 , яке вона проходила в НПУ ім.. М.П. Драгоманова за навчальною програмою «Основи підприємницької діяльності» - 977,32 грн.

Останнім місцем роботи, гр. ОСОБА_1 було ПАТ «Терра Банк» де вона працювала на посаді начальника управління методології ПАТ «Терра Банк», та з якого 12.05.2014р. була звільнена за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва, від 22 жовтня 2014 року у справі №756/8110/14-ц за позовом гр. ОСОБА_1 до ПАТ «Терра Банк» позовну заяву залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року у справі № 22-ц/796/14726/2014 за апеляційною скаргою гр. ОСОБА_1 було прийнято: рішення Оболонського районного суду від 22 жовтня 2014р. скасувати та ухвалити нове рішення, за яким поновити гр. ОСОБА_1 на посаді начальника управління методології ПАТ «Терра Банк», а також зазначено, що рішення суду в частині поновлення на роботі гр. ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон) загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону).

При цьому, ч. 1 ст. 34 Закону визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (ч. 4 ст. 35 Закону).

У п.4 ч.2 статті 44 Закону України "Про зайнятість населення" зазначено, що зареєстровані безробітні зобов`язані: інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Отже, нормами чинного законодавства, зокрема, положеннями статей 34, 35 Закону визначено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частинами 2 та 3 статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч. 3 ст. 36 Закону).

Як зазначено позивачем, ПАТ «Терра Банк» повинно було поновити на роботі гр. ОСОБА_1 негайно після набрання рішенням апеляційного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року законної сили, а гр. ОСОБА_1 зобов`язана була інформувати Київський міський центр зайнятості протягом трьох днів про поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили, однак цього зроблено не було, тому Київським міським центром зайнятості не було припинено реєстрацію безробітної та з 16 лютого 2015 року розпочато їй виплату допомоги по безробіттю, відповідно до Наказу Директора Оболонського РЦЗ № НТ150223 від 23.02.2015.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою звернулося ПАТ «ТЕРРА БАНК», з проханням скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року у справі №22-ц/796/14726/2014 та ухвалити нове рішення про відмову в позові гр. ОСОБА_1 до ПАТ «ТЕРРА БАНК» у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року у справі №6-45502св14 рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасовано в частині вирішення спору щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральних збитків і направлено справу в скасованій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а в частині поновлення гр. ОСОБА_1 на роботі залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року у справі №22-ц/796/5736/2015 апеляційна скарга гр. ОСОБА_1 задоволена в частині скасованій Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року.

На виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року Уповноваженою особою Фонду був виданий Наказ «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 05 травня 2015 року за №74-ос, яким скасовано наказ від 12 травня 2014 року № 320-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено громадянку ОСОБА_1 на посаді начальника управління методології з 12 травня 2014 року.

Як зазначено позивачем, до Оболонського РЦЗ Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року та Наказ Уповноваженої особи Фонду «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 05 грудня 2015 р. за №74-ос надійшли 19 червня 2015 року.

Наказом Директора Оболонського РЦЗ від 19 червня 2015 року за № НТ150619 гр. ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю.

Наказом Директора Оболонського РЦЗ від 24 червня 2016 року за №НТ160624 припинено реєстрацію гр. ОСОБА_1 , як безробітної, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення». Наказом Директора Оболонського РЦЗ від 31 серпня 2016 року за №131 визнано виплачене матеріальне забезпечення гр. ОСОБА_1 в сумі 13 173,86 грн. безпідставним та таким, що підлягає стягненню з вини роботодавця - ПАТ «Терра Банк».

07.09.2016 року Київським міським центром зайнятості направлено до ПАТ «Терра Банк» претензію з вимогою про повернення 13 173, 86 відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» де зазначено, що з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У відповідь листом №20.09.2016/11 від 20.09.2016 року відповідач повідомив позивача про те, що ПАТ «Терра Банк» на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.12.2014 року за № 831 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» виконавчою дирекцією Державної установи «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» () прийнято рішення від 24.12.2014 року за №159 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Терра Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», про що було зроблено оголошення в газеті Верховної Ради України «Голос України» у випуску № 251 від 27.12.2014 року.

Процедуру ліквідації ПАТ «Терра Банк» було розпочато 24.12.2014 року, а уповноваженою особою Фонду призначено Ірклієнка Юрія Петровича. Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 за № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Отже, кредитори ПАТ «ТЕРРА БАНК» могли заявити свої вимоги до банку в період з 27 грудня 2014 року по 26 січня 2014 року включно.

В матеріалах справи наявна претензія позивача №24-1385 від 17.09.2018 року адресована відповідачу в якій позивач просить внести вимоги Київського міського центру зайнятості до реєстру акцептованих вимог кредиторів та повернути Київському міському центру зайнятості 13 173,86 грн. Також, просив ПАТ «Терра Банк» в 15-денний термін перерахувати вказану суму заборгованості 13 173,86 грн. на р/р позивача.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази направлення вищезазначеної претензії відповідачу чи її отримання останнім.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.12.2014р. №831 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Терра Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.12.2014р. №159 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Терра Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно із яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Терра Банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Юрія Петровича строком на 1 рік з 24.12.2014р. по 23.12.2015р. включно.

Рішенням виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.12.2015р. №222 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Терра Банк» та делегування повноважень ліквідатора» строк проведення процедури ліквідації ПАТ «Терра Банк» продовжено на один рік по 23.12.2016р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Юрія Петровича.

Законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України.

Іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж у встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спосіб, чинним законодавством не передбачено.

Частиною 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Положеннями статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено повноваження уповноваженої особи Фонду, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 вказаної статті, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

З наведених норм законодавства вбачається, що включення вимог кредиторів до реєстру акцептованих вимог відбувається на підставі поданої кредитором протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" заяви з вимогами до відповідного банку.

Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Відомості про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Терра Банк» було опубліковано у газеті Голос України №251 (6001) від 27.12.2014 року.

Тобто, з вимогами до ПАТ «Терра Банк» кредитори можуть подавати заяви в період з 27.12.2014 року по 26.01.2015 року включно.

Як вбачається із наведених положень законодавства, 30-денний строк на прийняття вимог кредиторів банку є граничним та поновленню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №910/8793/17 та постанові Вищого господарського суду України від 21.10.2015 у справі №916/5236/14.

Проте, з позову вбачається, що позивач просить суд визнати Київський міський центр зайнятості кредитором ПАТ «Терра Банк» на суму 13 173,86 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються зі ст. 20 Господарського кодексу України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2015).

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України у справі №914/1128/16, постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №923/970/16, від 07.03.2018 у справі №910/6004/17, від 13.03.2018 у справі №910/8190/17.

Враховуючи характер спірних правовідносин, зміст суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач (визнання позивача кредитором банку), суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, він не буде мати правових наслідків, а відповідно, не призведе до реального захисту прав позивача.

За таких обставин, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним засобом захисту та не відповідає змісту порушеного права, за захистом якого звернувся позивач, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 1 статті 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 79, ст. 129, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий