ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року, м. Херсон, Справа № 923/152/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новокаховський електромашинобудівний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТЕК"

про виселення з приміщень,

за участі

- третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «НКЕМЗ»,

- секретаря судового засідання Бєлової О.С.,

- представників сторін:

від позивача Крижановського М.М.,

від відповідача не з`явився,

від третьої особи не з`явився,

у с т а н о в и в:

Дії та аргументи Позивача

01.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Новокаховський електромашинобудівний завод» звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕК» про виселення Відповідача з приміщень комплексу транспортного цеху площею 5089,80 м кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та частини нежитлової будівлі площею 1978 м кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Поряд з цим, Позивач просить стягнути з Відповідача 3 824 грн судового збору та 12 486,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також 900 грн витрат на оплату послуг адміністратора інформаційно-правової системи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що:

- 15.01.2015 між ТОВ «Новокаховський електромашинобудівний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «НКЕМЗ» був укладений договір оренди № 13-15, відповідно до умов якого ТОВ «НВП «НКЕМЗ» передано на умовах оренди з правом передання в суборенду комплекс транспортного цеху, площею 5089,80 м кв та частину приміщення нежитлової будівлі площею 1978 м кв;

- у свою чергу 01.01.2016 та 04.01.2016 між ТОВ «НВП «НКЕМЗ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТЕК» були укладені договори суборенди нежитлових приміщень № 1316 та № 0116, за умовами яких ТОВ «ІТЕК» отримало у платне користування частину нежитлової будівлі корпусу № 5 цеху 2 площею 1978 м кв та комплекс транспортного цеху площею 5089,80 м кв;

- додатковою угодою від 26.12.2016 до договору суборенди № 0116 від 04.01.2016 строк його дії був продовжений до 31.12.2017,

- інших додаткових угод про продовження строку дії договорів суборенди № 0116 від 04.01.2016 та № 1316 від 01.01.2016 сторони не укладали, проте ТОВ «ІТЕК» продовжує користувались нежилими приміщеннями та рухомим майном,

- водночас, дія основного договору оренди № 13-15 від 15.01.2015 закінчилась 31.12.2018 за результатами укладеної угоди від 26.12.2018 про розірвання договору,

- 20.12.2018 ТОВ «НВП «НКЕМЗ» направив ТОВ «ІТЕК» листа за вих. № 4028/575, яким просив звільнити приміщення та повернути за актом приймання-передачі нерухоме та рухоме майно, надане Відповідачу в оренду, але останній цього не зробив та на даний час знаходиться у спірних приміщеннях;

- вважає, що оскільки ТОВ «НВП «НКЕМЗ» заявило про своє бажання припинити дію договорів суборенди до закінчення одного місяця після припинення їх дії (до 31.01.2019), направивши на адресу відповідача листи від 20.12.2018 та від 28.12.2018, то обидва договори суборенди є такими, що припинили свою дію зі спливом строку на який їх було укладено,

- у відповідності до положень статті 774 Цивільного кодексу України строк договору піднайму не може перевищувати строку дії договору найму, а тому продовження строку дії договорів суборенди неможливе, з огляду на припинення дії основного договору оренди, у зв`язку з чим з 01.01.2019 Відповідач знаходиться у спірних нежилих приміщеннях за відсутності правових підстав.

У даному контексті суд також звертає увагу на те, що за текстом позовної заяви та наданих пояснень представника Позивача, Позивачем спосіб захисту порушених прав обраний з посиланням на положення статей 391 та 785 ЦК України.

Дії та аргументи Відповідача

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються та він просить суд відмовити у позові, вказуючи, що:

- договір оренди № 13-15 від 15.01.2015 є продовженим на 2019 рік, про що вказує мовчазна згода на користування майном, а також відсутність письмових заперечень щодо його закінчення 31.12.2018,

- підтвердженням продовження строку дії договору оренди № 13-15 є лист за вих. № 4028/591 від 28.12.2018, яким Позивам висловлювався з намірами про продовження оренди альтернативним орендарям за підвищену плату,

- лист за вих. № 4028/591 від 28.12.2018 не може розцінюватися як належне повідомлення про припинення договору суборенди № 0116 від 04.01.2016, оскільки він його не отримував,

- договори суборенди не є припиненими, зокрема з тих підстав, що вони є продовженими за відсутності заперечень протягом одного місяця з дня закінчення строку договорів,

- листи ТОВ «НВП «НКЕМЗ» за вих. № 4028/591 від 28.12.2018 та № 4028/575 від 20.12.2018 не вказують на припинення договорів суборенди та вони вчинені не у місячний строк з дня закінчення договорів,

- Позивач, використовуючи положення статті 391 ЦК України, повинен довести своє право власності на спірне майно, але він не є власником нежитлової будівлі корпусу № 5 цеху 02 площею 1 978 м кв,

- Позивач не є стороною договорів суборенди, а тому йому не належить право на заявлення вимоги про виселення,

- при підвищенні орендної плати ТОВ «НВП «НКЕМЗ» не дотримався положень пункту 4.4. договорів суборенди,

- на час пред`явлення позову договори суборенди не припинені, а тому відсутні правові підстави як для застосування статті 391, так і статті 785 ЦК України.

Дії та аргументи Третьої особи

Товариство з обмеженою відповідальністю «НВП «НКЕМЗ» надало пояснення, за якими просить позовні вимоги задовольнити, оскільки основний договір оренди № 13-15 від 15.01.2015 був розірваний угодою від 26.12.2018 про розірвання договору, а тому у відповідності до статті 774 ЦК України договори суборенди є такими, що припинили свою дію.

Процесуальні дії та судові рішення

Ухвалою суду від 18.03.2019 відкрите провадження у справі за правилами загального провадження. Підготовче провадження проведене у засіданнях 07.05.2019 та 28.05.2019, а розгляд справи по суті 26.07.2019.

У період з 06.06.2019 по 15.07.2019 провадження у справі було зупинене у зв`язку із надсиланням матеріалів справи до апеляційної інстанції.

Розгляд справи по суті проведений без участі представників Відповідача та Третьої особи, оскільки вони в засідання не прибули, хоча належними чином були повідомлені про час і місце судового розгляду, що слідує з відповідних повідомлень про вручення поштового відправлення № 982 та № 974.

Поряд з цим судом відхилене клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи через оскарження ухвали про повернення зустрічного позову, оскільки ним не надано доказів прийняття апеляційним судом його скарги.

Установлені судом обставини спору

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 157850861 від 27.02.2019 Позивачу на праві власності належить нежитлова будівля, загальною площею 11308 м кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 11-13).

За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 157693600 від 27.02.2019 Позивачу на праві власності належить транспортний цех, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14-17).

Наведені обставини спростовують заперечення Відповідача щодо відсутності у Позивача права власності на спірні приміщення.

15.01.2015 між Позивачем, виступаючим у якості орендодавця, та Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «НКЕМЗ» (надалі Третя особа), виступаючим у якості орендаря, укладений договір № 13-15 оренди нежитлового приміщення (т. 1, а.с. 18-19).

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного спору, є наступні:

- «Відповідно до договору Орендодавець зобов`язується надати Орендарю майно, зазначене в приймально-передаточному акті …, і зазначене в п. 1.2. даного договору, у тимчасове платне користування, Орендар зобов`язується прийняти його в користування» (пункт 1.1.),

- «Предметом даного договору є наступні об`єкти: …комплекс транспортного цеху, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 , 35-Ж, площею 5089,80 м кв; частина приміщення нежитлової будівлі, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 1978 м кв …» (пункт 1.2.),

- «Термін оренди встановлюється з травня 2015 року до 31 грудня 2016 р.» (пункт 3.1.),

- «Орендар має право … здавати орендований об`єкт чи його частину в суборенду за письмовою згодою Орендодавця …» (пункт 5.2.).

22.11.2016 та 30.11.2017 до вказаного договору його сторонами були внесені зміни відповідними додатковими угодами (а.с. 20, 21). Так, за додатковою угодою від 22.11.2016 строк договору оренди № 13-15 від 15.01.2015 був продовжений до 31.12.2017, а додатковою угодою від 30.11.2017 до 31.12.2018.

01.01.2016 між Третьою особою, як орендарем, та Відповідачем, виступаючим у якості суборендаря, укладений договір № 1316 суборенди нежитлового приміщення (т. 1, а.с. 22-23).

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного спору, є наступні:

- «Відповідно до договору орендар зобов`язується надати суборендарю майно, зазначене в приймально-передаточному акті …, і зазначене в п. 1.2. даного договору, у тимчасове платне користування, суборендар прийняти його в користування» (пункт 1.1.),

- «Предметом даного договору є частина нежитлової будівлі корпусу № 5 цеху 02, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , площею 1978 м кв …» (пункт 1.2.),

- «Термін суборенди встановлюється на строк до 31 грудня 2016 року» (пункт 3.1.).

04.01.2016 між Третьою особою, як орендарем, та Відповідачем, виступаючим у якості суборендаря, укладений договір № 0116 суборенди нежитлового приміщення.

Основними умовами цього договору, які впливають на взаємовідносини сторін щодо наявного спору, є наступні:

- «Відповідно до договору орендар зобов`язується надати суборендарю майно, зазначене в приймально-передаточному акті …, і зазначене в п. 1.2. даного договору, у тимчасове платне користування, суборендар прийняти його в користування» (пункт 1.1.),

- «Предметом даного договору є майновий комплекс транспортного цеху, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , … площею 5 089,80 м кв …» (пункт 1.2.),

- «Термін суборенди встановлюється на строк до 31 грудня 2016 року» (пункт 3.1.).

Додатковою угодою від 26.12.2016 (т. 1, а.с. 27) сторонами були внесені зміни до договору суборенди № 0116 від 04.01.2016 в частині строку його дії, а саме визначено, що він діє до 31.12.2017.

20.12.2018 Третя особа звернулася до відповідача з листами за вих. № 4028/575 (т.1., а.с. 28) та № 4028/576 (т.1., а.с. 83), в яких вказала про закінчення строку дії договорів суборенди № 1316 від 01.01.2016 та № 01116 від 04.01.2016 та необхідність звільнення приміщень і передачі їх за актом приймання-передачі.

Зокрема, як слідує з угоди від 26.12.2018 про розірвання договору оренди № 13-15 (т. 1, а.с. 82), укладеної між Позивачем та Третьою особою, договір оренди № 13-15 від 15.01.2015 між ними розірвано з 31.12.2018.

У свою чергу, Відповідач листом за вих. № 28 від 27.12.2018 (т. 1, а.с. 29) підтвердив отримання вказаних листів про розірвання договорів суборенди та ним же висловився з погодженням розірвання договору суборенди № 1316 від 01.01.2016 та бажанням продовжити договір суборенди № 0116 від 04.01.2016.

Як слідує з листа за вих. № 4028/591 від 28.12.2018 (т. 1., а.с. 30) Третя особа висловила пропозицію Відповідачу про підвищення орендної плати у 2,5 рази та зажадала отримання відповіді на таку пропозицію. Водночас, суд зазначає, що доказів безпосереднього надсилання Відповідачу та отримання ним цього листа Позивачем не надано.

За твердженнями представників сторін та Третьої особи на час розгляду справи в суді Відповідач користується спірними приміщеннями та не повернув їх із суборенди.

Отже, вказані докази підтверджують наявність договірних відносин оренди (найму) за договором № 13-15 від 15.01.2015, які виникли між Позивачем та Третьою особою, а також суборенди (піднайму) за договорами № 1316 від 01.01.2016 та № 0116 від 04.01.2016, які виникли між Третьою особою та Відповідачем.

Оцінка суду установлених обставин та норм діючого законодавства

Щодо правової природи договірних відносин

Як зазначено судом вище (за текстом позовної заяви та наданих пояснень представника Позивача) Позивачем спосіб захисту порушених прав обраний з посиланням на положення статей 391 та 785 ЦК України, які за своєю юридичною природою різняться, а тому суд вважає за необхідне, з метою вирішення спору по суті, надати відповідь на питання характеру та змісту наявних правовідносин, що існують між сторонами, а також правильності обраного способу захисту порушених прав.

Так, установлені судом обставини наявності укладених між учасниками справи договорів, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов`язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договорів, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань (майново-господарських зобов`язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між учасниками на їх підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладені договори оренди майна.

Статтею 283 ГК України: «За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності» (частина 1); «У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ)» (частина 2); «Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання» (частина 3); «До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 6).

Зокрема, положеннями статті 288 ГК України регулюються правовідносини суборенди державного та комунального майна, а тому у відповідності до частини 6 статті 283 того ж Кодексу до правовідносин суборенди іншого майна підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України.

Безпосередньо такі правовідносини урегульовані положеннями статті 774 ЦК України, за якою: можливе за згодою наймодавця передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм); строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму; до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Отже, суд приходить до висновку, що відносини суборенди мають похідний, залежний характер від відносин оренди, оскільки: умови договору суборенди залежать від умов договору оренди; строк договору суборенди не може перевищувати строк договору оренди; припинення договору оренди викликає припинення договору суборенди; права і обов`язки за договором суборенди повинні відповідати змісту договору оренди; здача майна в оренду допускається лише за згодою орендодавця, а тому:

- укладений між Позивачем та Третьою особою договір № 13-15 від 15.01.2015 є договором оренди (найму), унаслідок якого договірні відносини оренди існують виключно між Позивачем, як орендодавцем (наймодавцем), та Третьою особою, як орендарем (наймачем),

- укладені між Третьою особою та Відповідачем договори № 1316 від 01.01.2016 та № 0116 від 04.01.2016 є договорами суборенди, унаслідок яких договірні відносини існують виключно між Третьою особою, як орендарем (наймачем) та Відповідачем, як суборендарем (піднаймачем),

- Відповідач, як суборендар (піднаймач), у правових відносинах із Позивачем, як орендодавцем (наймодавцем), не перебуває,

- Третя особа, як орендар (наймач), відповідає перед Позивачем за виконання всіх обов`язків за договором оренди, у тому числі і за Відповідача, як суборендаря.

Правові наслідки припинення договору оренди встановлені серед іншого приписами частини 4 статті 291 ГК України та частини 1 статті 785 ЦК України. Зокрема, за цими положеннями у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана.

Таким чином, законом встановлений обов`язок орендаря (наймача) та відповідно до частини 3 статті 774 ЦК України і суборендаря (піднаймача) повернути орендоване майно відповідно орендодавцю (за договором оренди) та орендарю (за договором суборенди).

Підсумовуючи наведене, суд приходить до загального висновку про:

- відсутність договірних, зобов`язальних правовідносин між Позивачем та Відповідачем щодо спірного майна,

- відсутність договірного обов`язку Відповідача повертати майно саме Позивачу, у зв`язку з чим нерозповсюдження положень частини 1 статті 785 ЦК України на спірні правовідносини, які існують між Позивачем та Відповідачем у даній справі,

- встановлення законодавчого обов`язку Відповідача повернути майно за настанням підстав для припинення договорів суборенди виключно Третій особі,

- нерозповсюдження положень частини 1 статті 785 ЦК України на спірні правовідносини, що унеможливлює судовий захист прав Позивача обраним ним способом, який хоча і визначений ним як «виселення із займаних приміщень», але за своєю суттю може визначатися як «зобов`язання з повернення майна».

Щодо визначення строків дії договорів

Як установлено судом строк договору оренди № 13-15 від 15.01.2015 був продовжений до 31.12.2018, а за наслідками угоди від 26.12.2018 розірваний з 31.12.2018.

У відповідності до частини 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Отже, договір оренди № 13-15 від 15.01.2015 у відповідності до частини 2 статті 291 ГК України є припиненим з 31.12.2018.

Оцінюючи наявність та правові наслідки укладеної між Позивачем та Третьою особою угоди від 26.12.2018 про розірвання основного договору оренди, суд зазначає, що дійсно у відповідності до частини 2 статті 774 ЦК України строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

Проте, ця правова норма регулює визначення строку дії договору піднайму на стадії його укладення та безпосередньої дії та вказує лише на припинення дії такого договору з припиненням дії основного договору найму, але вона не вказує на автоматичне розірвання договору піднайму у зв`язку із розірванням договору найму, оскільки правова природа «припинення дії договору» та «розірвання договору» за діючим господарським та цивільним законодавством є різною. Зокрема, «розірвання договору» є одним із способів, випадків припинення договору, який залежить від волі сторін щодо такого розірвання, оскільки у відповідності до частини 1 статті 188 ГК України не допускається розірвання договору в односторонньому порядку, а за частиною 3 статті 291 того ж Кодексу договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму.

Таким чином, у випадку припинення дії основного договору оренди шляхом його розірвання за угодою сторін, договори суборенди підлягають припиненню, але із застосуванням процедури їх розірвання у встановленому законом порядку, а не автоматично за наслідками розірвання основного договору оренди.

Суд також зазначає, що розірвання договору нерозривно пов`язане із його дією у часі, а тому вважає за необхідне надати відповідь на питання про наявність самого факту дії договорів суборенди станом на час розгляду справи в суді.

Так, за змістом пункту 3.1. кожного з договорів суборенди термін їх дії встановлювався до 31.12.2016. При цьому додатковою угодою від 26.12.2016 до договору суборенди № 0116 від 04.01.2016 строк дії цього договору був продовжений до 31.12.2017.

Отже, за умовами договору № 1316 від 01.01.2016 він був укладений на строк до 31.12.2016, а договір № 0116 від 04.01.2016 на строк до 31.12.2017.

За змістом частини 4 статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін, а у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Водночас, враховуючи положення частини 6 статті 283 та частини 4 статті 291 ГК України щодо застосування до відносин оренди відповідних положень Цивільного кодексу України, а також визначення правових наслідків припинення договору оренди за Цивільним кодексом України, суд зазначає, що статтею 764 ЦК України визначені правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору найму. Так, за цією статтею, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Таким чином, за положеннями:

- статті 284 ГК України договір вважається продовженим за відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку його дії,

- статті 764 ЦК України договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений ним, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця.

За наявних обставин справи судом установлено, що Третьою особою після закінчення строків дії договорів суборенди (тобто 31.12.2016 для договору № 1316 та 31.12.2017 для договору № 0116) не висловлювалися твердження щодо їх припинення, а безпосередньо Відповідач користувався орендованим майном після цих строків, а тому вони продовжувалися (поновлювалися) на той самий строк, тобто на 1 рік, а саме до 31.12.2018 (при цьому договір № 1316 двічі).

Оцінюючи факт наявності продовження строків дії договорів ще на 1 рік, тобто до 31.12.2019, із застосуванням названих правових положень, суд вказує, що листами № 4028/575 та № 4028/576 від 20.12.2018 Третя особа повідомила Відповідача про закінчення строків дії договорів та просила звільнити орендовані приміщення, чим фактично висловилася про небажання до продовження їх дії, а листом № 4028/591 від 28.12.2018 запропонувала збільшити розмір орендної плати, надавши відповідь протягом 45 календарних днів, або повернути майно.

Отже, суд приходить до висновку, що строк дії договорів суборенди закінчився 31.12.2018, оскільки Третя особа повідомила Відповідача про власне небажання продовжувати їх дію за попередніх умов щодо розміру орендної плати, а також зажадала повернення майна із суборенди.

При цьому направлення Третьою особою вказаних листів до закінчення строків дії договорів ніяким чином не суперечить статті 284 ГК України, оскільки ключовим у застосуванні положень цієї статті є користування майном без будь-яких заперечень орендаря на таке користування, а місячний термін лише встановлює обмежувальні часом дії, які повинні бути вчинені не пізніше цього строку.

Судом не приймаються до уваги заперечення Відповідача щодо продовження дії договорів суборенди після 01.01.2019 підтвердженням чому, на його думку, є сплата орендної плати за січень, лютий та березень місяці 2019 року, оскільки така плата була внесена Відповідачем лише після звернення Позивача з позовом до суду (01.03.2019), зокрема платіжними дорученнями №№ 1553, 1554 від 11.03.2019 та № 1569 від 09.04.2019, і така сплата ніяким чином не впливає як на підставність користування майном, так і на продовження строків дії договорів. Більш того, Відповідач листом № 28 від 27.12.2018 підтвердив небажання продовжувати дію договору № 1316 від 01.01.2016 та просив надати йому час для демонтажу власного майна.

Щодо наявності підстав для захисту права власності Позивача

Враховуючи, що Позивач послався одночасно і на положення, якими урегульовано захист права власності, суд зазначає наступне.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, цією статтею урегульовані правовідносин застосування негаторного позову.

За визначенням негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин.

Отже, використання положень статті 391 ЦК України можливе лише у випадку позадоговірних відносин, тобто таких, які існують поза межами будь-якого договору.

Аналогічний висновок сприйняття статті 391 ЦК України наданий Верховним Судом у справах № 916/1366/18, № 583/3745/16-ц, № 653/1096/16-ц та Верховним Судом України у справі № 6-32цс15.

Суд також вважає за необхідне доповнити зроблений висновок тим, що позадоговірний характер відносин необхідно сприймати як такий, що існує поза межами договору, у тому числі у випадку його припинення (розірвання).

При цьому суд зазначає про помилковість посилань Позивача на необхідність застосування статей 391 та 785 ЦК України у сукупності у відповідності до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.03.2018 у справі № 910/5108/17, оскільки викладені раніше судом обставини та висновки не були предметом аналізу у названій справі та вони відсутні у цій постанові, а крім того Верховний Суд не зазначив, що він відійшов від попередньої практики застосування статей 391 та 785 ЦК України.

Як зазначалося судом раніше, між Позивачем та Відповідачем відсутні безпосередні договірні відносини щодо спірного майна, а договірні відносини щодо цього ж майна, які були наявними між Відповідачем та Третьою особою, припинилися, а тому слід вважати відсутність правових підстав для користування Відповідачем спірним майном на час розгляду справи в суді, оскільки він за наслідками припинення договірних відносин не повернув його Третій особі, а також вчиняє перешкоди Позивачу у здійсненні права користування та розпорядження ним.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що Позивачем доведена наявність протиправної поведінки Відповідача відносно спірного майна, оскільки воно перебуває у нього без достатніх на те правових підстав, а тому обрання ним такого способу захисту порушених прав як «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно шляхом виселення Відповідача зі спірних нежитлових приміщень» із посиланням на статтю 391 ЦК України, є правомірним.

За змістом статті 20 ГК України держава забезпечує судовий захист суб`єкта господарювання у випадку порушення його прав чи інтересів.

У відповідності до частини 2 статті 5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, застосування положень цієї статті можливе за ініціативою суду у випадку відсутності у законі або договорі ефективного способу захисту порушених прав чи інтересів, та унеможливлене при наявності таких.

Так, у даному випадку позовні вимоги стосуються виселення Відповідача із займаних нежитлових приміщень, але вони не відтворюють законодавчої «формули» належного способу захисту, яким є «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно», а тому суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту, який відповідає як закону, так і є ефективним для його застосування, а саме шляхом «усунення перешкод у здійсненні Позивачем права користування та розпорядження майно шляхом виселення Відповідача із займаних приміщень».

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, обставин справи та вказаних правових положень, суд вважає, що:

- між Позивачем та Відповідачем відсутні договірні, зобов`язальні правовідносин щодо спірного майна,

- у Відповідача відсутній договірний обов`язок повертати майно саме Позивачу, оскільки він існує лише перед Третьою особою, у зв`язку з чим на спірні правовідносини не розповсюджуються положення частини 1 статті 785 ЦК України щодо повернення майна із суборенди,

- нерозповсюдження положень частини 1 статті 785 ЦК України на спірні правовідносини унеможливлює судовий захист прав Позивача обраним ним способом, який хоча і визначений ним як «виселення із займаних приміщень», але за своєю суттю може визначатися як «зобов`язання з повернення майна»,

- строк дії договорів суборенди закінчився 31.12.2018, оскільки Третя особа повідомила Відповідача про власне небажання продовжувати їх дію на попередніх умовах щодо розміру орендної плати, а також зажадала повернення майна із суборенди,

- використання положень статті 391 ЦК України можливе у випадку позадоговірних відносин, тобто таких, які існують поза умов будь-якого договору, у тому числі у випадку його припинення (розірвання),

- між Позивачем та Відповідачем відсутні безпосередні договірні відносини щодо спірного майна, а договірні відносини щодо цього ж майна, які були наявними між Відповідачем та Третьою особою, припинилися, а тому слід вважати відсутність правових підстав для користування Відповідачем спірним майном на час розгляду справи в суді, оскільки він за наслідками припинення договірних відносин не повернув його Третій особі, а також вчиняє перешкоди Позивачу у здійсненні права користування та розпорядження ним,

- Позивачем доведена наявність протиправної поведінки Відповідача відносно спірного майна, оскільки воно перебуває у нього без достатніх на те правових підстав, а тому обрання ним такого способу захисту порушених прав як «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно шляхом виселення Відповідача зі спірних нежитлових приміщень» із посиланням на статтю 391 ЦК України, є правомірним.

- позовні вимоги стосуються виселення Відповідача із займаних нежитлових приміщень, але вони не відтворюють законодавчої «формули» належного способу захисту, яким є «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно», а тому суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту, який відповідає як закону, так і є ефективним для його застосування, а саме шляхом «усунення перешкод у здійсненні Позивачем права користування та розпорядження майно шляхом виселення Відповідача із займаних приміщень».

З огляду на зроблені висновки позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати Позивача на сплату судового збору відповідно до платіжних доручень № 1 від 28.02.2019 та № 2 від 15.03.2019 у сумі 3 842 грн, які у відповідності до приписів частини 2 статті 129 ГПК України підлягають стягненню з Відповідача.

Відносно витрат Позивача на правничу допомогу у розмірі 12 486,50 грн суд зазначає, що 22.02.2019 між Позивачем та адвокатом Крижановським М.М., укладений договір про надання правової допомоги, за змістом якого Адвокатом надавалися послуги щодо виселення Відповідача із займаних приміщень. Відповідно до акту № 1 здавання-прийняття виконаних робіт від 07.05.2019 вартість послуг склала 12 486,50 грн.

Безпосередньо у судовому засіданні 29.07.2019 позивачем надане платіжне доручення № 01 від 16.07.2019, за змістом якого Позивач сплатив 12 486,50 грн суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 12 486,50 грн отримані як суб`єктом господарської діяльності, а не адвокатом, а тому такі витрати не є витратами Позивача на правничу допомогу, оскільки у відповідності до положень частини 1 статті 126 ГПК України витратами на професійну правничу допомогу є витрати, які пов`язані з правничою допомогою адвоката.

За таких обставин, Позивачем не надано доказів відповідних витрат, а саме доказів їх сплати адвокату, а тому вимоги про стягнення з Відповідача 12 486,50 грн таких витрат задоволенню не підлягають.

Щодо витрат у сумі 900 грн на послуги адміністратора інформаційно-правової системи суд зазначає, що вони не є витратами, які пов`язані із розглядом справи, оскільки не включені до відповідного переліку, наявного у частині 3 статті 123 ГПК України, а тому розподілу не підлягають.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2.Усунути перешкоди у здійсненні Товариством з обмеженою відповідальністю «Новокаховський електромашинобудівний завод» (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Першотравнева, буд. 35, ідентифікаційний код 33246433) права користування та розпорядження майном шляхом виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕК» (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Фабрична, буд. 5-Б, ідентифікаційний код 22751114) із займаних приміщень, а саме з:

- нежилих приміщень комплексу транспортного цеху, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та складається з: Літера «А» - адмінбуділя, загальною площею 1610,6 кв. м; Літера «а» - диспетчерська; Літера «а1» - ганок; Літера «В» - гараж, загальною площею 270,2 кв. м; Літера «Г» - гараж, загальною площею 224,9 кв. м; Літера «Д» - цех, загальною площею 1536,8 кв. м; Літера "д" - перехід; літера «Е» - мийка, загальною площею 577,9 кв. м; Літера «Л» - гараж, загальною площею 689,0 кв. м; Літера «М» - гараж, загальною площею 180,4 кв. м; Літера «Б» навіс; Літера «Ж» сарай, Літера «над Ж» - сторожка; Літера «З» - гараж; Літера «И» - склад ; Літера «К» - склад; літера «І» - мощення: № 1-9 - огорожі та споруди; загальною площею 5089,80 кв. м;

- частини нежитлової будівлі, площею 1978 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕК» (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Фабрична, буд. 5-Б, ідентифікаційний код 22751114) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новокаховський електромашинобудівний завод» (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Першотравнева, буд. 35, ідентифікаційний код 33246433) 3 842 грн компенсації по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 30.07.2019

Суддя М.К. Закурін