РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.07.2019Справа № 910/4777/19
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

про стягнення 2 062 998,11 грн.

При секретарі судового засідання: Єрмоловій Р.М.

Представники сторін:

від позивача: Деруга Н.О. - представник за довіреністю № 198-02/19 від 28.12.2018 р.;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" до товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" стягнення 2 062 998,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного сторонами біржового договору поставки зерна врожаю 2018 року №561Ф від 03.04.2018 року з урахуванням додаткової угоди №1 від 28.09.2018 року, ТОВ "Цефей-Груп" зобов`язано передати у власність ПАТ "Аграрний фонд" зерно кукурудзи 3 класу у кількості 525,000 тонн у строк до 30 листопада 2018 року включно.

На виконання умов договору позивачем перераховано попередню оплату в розмірі 1 194 375,00 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, позивач звернувся в суд з вимогами про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 2 062 998,11 грн., в т.ч. 1 194 375,00 грн. сума попередньої оплати, 271 435,61 грн. - 23% річних за користування коштами, 597 187,50 грн. - штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 20.05.2018 р.

У судове засідання 20.05.2019 р. представник відповідача не з`явився, вимоги ухвали суду від 16.04.2018 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2019 р. відкладено підготовче судове засідання на 10.06.2019 р.

У судове засідання 10.06.2019 р. представник відповідача не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалою господарського суду міста Києва від10.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження на 22.07.2019 року.

В судове засідання 22.07.2019 р. представник відповідача не з`явився, вимоги ухвали суду від 16.04.2018 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду направлялися судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.04.2019 року, а саме: 04119, м. Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 25Л.

Вищезазначені ухвали господарського суду м. Києва, зокрема від 17.04.2019 р., 20.05.2019 року (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення № 018 та №012) повернуті до суду у зв`язку з: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштових повідомленнях відмітки "за закінченням строку зберігання" свідчить про відмову відповідача отримати копію судового рішення за адресою свого місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, і вважається днем вручення відповідачу ухвал суду в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.03.2018 в справі №911/1163/17.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/4777/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

03.04.2018 року між публічним акціонерним товариством "Аграрний фонд" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (постачальник) укладений договір поставки зерна врожаю 2018 року №461 Ф.

28.09.2018 року між сторонами укладена додаткова угода №1 до біржового договору поставки зерна врожаю 2018 року №461 Ф від 03.04.2018 року, відповідно до якої частина пунктів договору викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник у визначений сторонами строк передає покупцеві у власність зерно кукурудзи 3 класу (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.

Згідно з п. 2.1.1, 2.1.2 договору в редакції додаткової угоди, постачальник зобов`язується поставити покупцю кукурудзу 3 класу у кількості 525,000 тонн, яка буде вирощена та зібрана в 2018 році на земельній ділянці/ділянках сільськогосподарського призначення постачальника загальною посівною площею 181 га; постачальник зобов`язаний поставити товар для зберігання на зерновий склад, вказаний в п.2.2 договору в кількості 525,000 тонн в строк до 30 листопада 2018 включно.

Базис поставки: EXW ТОВ "Бердичівський елеватор" фактична адреса: 13300, Житомирська область, Жидачівський р-н, м. Бердичів, вул. Незгірецька, 111 на умовах Інкотермс 2010 (п. 2.2 договору в редакції додаткової угоди)

Поставка вважається здійсненою в момент підписання акта (ів) передавання-приймання товару на зерновому складі згідно п.2.2 відповідно до умов цього договору та видачі покупцеві складської квитанції або складського свідоцтва. Сама лише поставка товару постачальником на зерновий склад, визначений у п.2.2 договору без підписання відповідних акта(ів) передавання-приймання та видачі покупцеві складської квитанції або складського свідоцтва не є належним виконанням договору щодо поставки товару (п.2.6 договору).

Ціна на момент укладення цього договору для здійснення попередньої оплати за одиницю товару (тонну) 3 500,00 грн. з урахуванням ПДВ є базовою. Базова ціна підлягає перегляду відповідно до п.5.4 цього договору, а загальна вартість товару (партії товару) підлягає перерахунку на момент кожної поставки товару (партії товару) (п.п.5.1, 5.1.1 договору).

Загальна базова ціна договору на момент укладення складає 1 837 500,00 грн., в тому числі ПДВ (п.5.2 договору).

Відповідно до п.5.3 договору покупець зобов`язується протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту набрання чинності договором застави, передбаченим п.2.5 договору, але в будь-якому разі після набрання чинності договором страхування та надання акта огляду сільськогосподарських культур до договору страхування, перерахувати кошти (попередню оплату) на поточний рахунок постачальника в розмірі 1 194 375,00 грн., в тому числі ПДВ, що складає 65% від загальної базової ціни договору, передбаченої у п.5.2 цього договору за вирахуванням суми, передбаченої у п.п.5.3.1 цього договору.

Покупець із суми попередньої оплати, передбаченої п.5.3 цього договору утримує 84 591,13 грн. без ПДВ для сплати страхового платежу, який сплачується протягом 5 (п`яти) банківських днів після отримання від страхової компанії акта огляду сільськогосподарських культур до договору страхування (п. 5.3.1 договору).

На виконання вищезазначеного пункту договору позивач перерахував 1 194 375,00 грн. (1 109 783,87 грн. - попередньої оплати та 84 591,13 грн. утримання для сплати страхового платежу), про що свідчать виписки з рахунку:

- за 13.04.2018 на суму 1 109 783,87 грн. з призначення платежу: « попередня оплата 65% (част.) за жито 3кл.зг. Біржового договору поставки №461Ф від 03.04.2018;

- за 02.05.2018 року на суму 22 747,99 грн. та на суму 61 843,14 грн. з призначення платежу: «Страх. Платіж зг. дог. Страх.№3415819 від 03.04.2018 на підст. Біржового дог.поставки №461Ф від 03.04.2018. Без ПДВ. Без процедури закупівлі».

13.03.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою №02-08/3/474 від 13.03.2019 про повернення суми попередньої оплати в розмірі 1 194 375,00 грн., сплати 23% річних в розмірі 250 362,26 грн. та штрафу в розмірі 697 187,50 грн. у строк до 25 березня 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Будь-яких доказів поставки товару, зокрема, до 30.11.2018 року матеріали справи не містять.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 по справі №910/5444/17 та від 05.07.2018 у справі №904/8972/17.

Відповідно до п.7.5 договору в редакції додаткової угоди №1, у разі якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, він зобов`язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.п.2.1.2 договору повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п.5.3 цього договору та додатково сплатити на користь покупця: проценти у розмірі 23 відсотка річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від покупця; штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

В матеріалах справи відсутні докази поставки кукурудзи 3 класу чи повернення суми попередньої оплати у розмірі 1 194 375.00 грн.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що позивачем здійснено оплату згідно договору, а відповідачем не поставлено товар, тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача коштів в розмірі 1 194 375,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача штраф в розмірі 597 187,50 грн.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 ст.549 ЦК України унормовано, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

При цьому, право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

У ч.4 ст.231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вже зазначалось судом, за умовами п.7.5 договору сторонами погоджено, що у разі якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, він зобов`язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.п.2.1.2 договору повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п.5.3 цього договору та додатково сплатити на користь покупця: проценти у розмірі 23 відсотка річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від покупця; штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Отже, оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару та повернення суми попередньої оплати у строк, який погоджений контрагентами в договорі, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 597 187,50 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача проценти у розмірі 23% річних за користування коштами у розмірі 271 435,61 грн., нарахованими у відповідності з п.7.5 договору.

Згідно з частинами 2 і 3 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст.536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Таким чином позивачем правомірно нараховано відповідачу до сплати проценти згідно положень п.7.5 договору у розмірі 23% річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, від дня одержання цих коштів від покупця на загальну суму 1 194 375,00 грн.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок та визначено, що він є вірним, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів у розмірі 23% річних за користування коштами у розмірі 271 425,61 грн., нарахованих за період з 14.04.2018 по 10.04.2019 на суму 1 109 783,87 грн. та за період з 03.05.2018 по 10.04.2019 на суму 84 591,13 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 123, 129, ч.2 ст. 178, ст.ст. 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 25Л, ідентифікаційний код 37529380) на користь публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул. Б.Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 38926880) 1 194 375 (один мільйон сто дев`яносто чотири тисячі триста сімдесят п`ять) грн.. 00 коп. попередньої оплати, 271 435 (двісті сімдесят одна тисяча чотириста тридцять п`ять) грн.. 61 коп. 23% річних за користування коштами, 597 187 (п`ятсот дев`яносто сім тисяч сто вісімдесят сім) грн.. 50 коп. штрафу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 30 944 (тридцять тисяч дев`ятсот сорок чотири) грн.. 97 коп.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 29.07.2019 року.

Суддя С.М. Мудрий