СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
24.07.2019 Справа № 904/43/16
судді Східного апеляційного господарського суду Слободіна М.М. стосовно постанови колегії суддів САГС від 24.07.19 у справі № 904/43/16
Постановою колегії суддів Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 у справі № 904/43/16 апеляційні скарги залишено без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 26.12.2018 року залишено без змін.
На моє переконання, прийняте колегією суддів рішення є невірним, з огляду на декілька самостійних підстав, кожна з яких тягне безумовну відмову у задоволенні позовних вимог, а саме:
- порушення позивачем і судом принципів справедливості, добросовісності і розумності (ст. 3 ЦК України).
- помилковість висновку судів першої і апеляційної інстанцій про невідповідність правочинів вимогам закону.
1. Щодо порушення позивачем і судом принципів справедливості, добросовісності і розумності (ст. 3 ЦК України).
З встановлених колегією суддів обставин спору випливає, що позивач звернувся із позовом про визнання правочинів (кредитного договору та субсидіарного правочину поруки) недійсними з огляду на порушення вимог закону при його укладанні (ст. 215 ЦК України).
Між тим, в силу принципів розумності і справедливості, не кожне порушення закону, допущене при укладенні правочину, тягне визнання цього правочину недійсним.
Системне тлумачення цивільного закону (ст. 3, 15, 203, 215 ЦК України), а також розуміння того факту, що визнання правочину недійсним є екстраординарним способом захисту порушеного права чи законного інтересу, який завжди несе ризики спотворення цивільного обороту, приводить до висновку про те, що обов`язковою умовою задоволення позовної вимоги про визнання правочину недійсним є порушення права позивача чи дійсна необхідність захисту законного інтересу.
Окрім наведеного висновку, слід врахувати і положення ч.9 ст. 11 ГПК України про застосування при вирішенні спорів звичаїв ділового обороту.
Зокрема, одним з наріжних звичаїв ділового обороту є вимога про те, що кожна чесна угода повинна виконуватись, оскільки саме такий підхід опосередковує стабільність цивільного обороту.
Між тим, обставини даного спору, які були залишені попередніми судами за межами дослідження і оцінки, свідчать про те, що права або законні інтереси позивача не були порушені при укладенні оскаржених правочинів.
Як кредитна угода, так і правочин поруки не містять ознак введення позивача в оману, примушення його до вчинення правочину, дискримінаційних умов угоди тощо.
Обставина ймовірного і доволі віддаленого правового зв`язку між окремими банками, яка покладена в основу обґрунтування позову (і ця обставина буде спростована нижче за текстом даної окремої думки), ніяким чином не впливає на укладання та виконання позивачем оскаржених угод, ніяким чином не порушує прав або законних інтересів позивача і ніяк не свідчить про необхідність визнання правочинів недійсними, оскільки визнання цих правочинів недійсними не захищає ніяких прав або законних інтересів позивача, а очевидний інтерес не сплачувати по своїм боргам не може бути кваліфікований судом як законний.
Більше того, в цій частині вважаю необхідним зауважити про те, що визнання правочинів недійсними з суто формальних підстав, без співставлення важливості права або інтересу, на захисті яких наполягає позивач, і обсягу шкоди, який спричиняється цивільному обороту внаслідок визнання правочину недійсним, є найбільш хибним способом вирішення судових спорів даного виду.
2. Помилковість висновку судів першої і апеляційної інстанцій про невідповідність правочинів вимогам закону.
Незалежно від аргументів, наведених у п. 1 даної окремої думки, у даному спорі відсутня також невідповідність укладених правочинів вимогам закону.
Зазначаю, що в цій частині взагалі відсутня необхідність повторного викладення обставин спору та їх правового аналізу, оскільки законність цього самого кредитного договору № 26-В/12/66/ЮО в розрізі тих самих правових аргументів, що наведені у позові, вже отримала оцінку Верховного Суду.
Так, 26 лютого 2019 року ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду винесена постанова у справі №922/6554/15 за позовом ПрАТ "Харківський коксовий завод" до ПАТ "Сбербанк" про визнання недійсним договору та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ "Аромасервіс" до 1. ПАТ "Сбербанк" та до 2. ПрАТ "Харківський коксовий завод" про визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним та визнання зобов`язань боржника припиненим.
Аналіз наявних в ЄДРСР судових рішень у справі №922/6554/15 показує, що обґрунтування позовних вимог у вказаній справі є повністю ідентичним підставам позову у даній справі (№ 904/43/16).
Дослідивши правову аргументацію позивача щодо пов`язаності банків у розумінні ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», колегія суддів КГС ВС, зокрема, зазначила таке.
Законом України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній станом на момент укладення оскаржуваного договору) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).
Згідно зі ст. 3 Закону України "Про банки і банківську діяльність", цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків. Положення цього Закону та нормативно-правові акти Національного банку України застосовуються як до банків, так і до філій іноземних банків. Положення цього Закону застосовуються до представництв іноземних банків, що діють на території України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами (угодами), згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також до філій українських банків за кордоном та до пов`язаних з банком осіб, визначених статтею 52 цього Закону.
Відповідно до ст. 4 цього Закону, банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами послуг. Національний банк України визначає види спеціалізованих банків та порядок набуття банком статусу спеціалізованого. Національний банк України здійснює регулювання діяльності спеціалізованих банків через економічні нормативи та нормативно-правове забезпечення здійснюваних цими банками операцій.
Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України.
Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи; контролер - фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином; контроль - можливість здійснювати вирішальний вплив на управління та/або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння однією особою самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння можливість здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином.
На момент укладення оскарженого Договору була чинною Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою Правління Національного банку України від 28.08.2011 № 368 (далі - Інструкція), яка введена з метою забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасного виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція розроблена відповідно до загальноприйнятих у міжнародній практиці принципів і стандартів.
Пунктом 1.9 глави 1 розділу VI Інструкції встановлено, що надання кредитів інсайдерам/пов`язаним особам (далі - інсайдери), які здатні здійснювати прямий або непрямий вплив на діяльність банку, може призвести до значних проблем, оскільки в цих випадках визначення платоспроможності контрагента не завжди здійснюється об`єктивно.
Інсайдери поділяються на фізичних та юридичних осіб.
Для забезпечення належного контролю за ризиками, пов`язаними з вкладанням коштів у цінні папери, кредитами акціонерам (учасникам) та інсайдерам, наданням великих кредитів установлюються такі критерії віднесення позичальників (контрагентів) банку до інсайдерів.
Пунктами 1.10. та 1.11 глави 1 розділу VI Інструкції визначено, хто саме належить до інсайдерів - фізичних осіб та інсайдерів - юридичних осіб.
Згідно п. 1.12 глави 1 розділу VI Інструкції, істотна участь у банку або іншій юридичній особі означає, що фізична або юридична особа прямо та/або опосередковано 10, самостійно чи спільно з іншими особами має:
а) участь/частку в статутному капіталі банку чи іншої юридичної особи (та/або право голосу акцій, паїв, часток) у розмірі 10 і більше відсотків. Крім того, дві та більше особи уважаються такими, що разом володіють акціями (паями/частками) банку або іншої юридичної особи, якщо вони є власниками акцій (паїв/часток) банку або іншої юридичної особи, а також одночасно: є членами ради чи правління (ради директорів), власниками істотної участі чи законними представниками однієї юридичної особи; або одна з цих осіб надала іншій кредит для придбання акцій (паїв/часток) банку чи іншої юридичної особи; або вони є асоційованими особами по відношенню одна до одної;
б) незалежну від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність банку або іншої юридичної особи, зокрема має можливість впливати на визначення кредитної, інвестиційної та облікової політики, на прийняття рішень з основних напрямів діяльності банку або іншої юридичної особи через укладені угоди чи іншим шляхом.
Особа вважається такою, що здійснює значний вплив на управління банком або іншою юридичною особою, якщо:
така особа прямо чи опосередковано, самостійно чи спільно з іншими особами має участь/частку в статутному капіталі банку або іншої юридичної особи (та/або має повноваження голосувати) у розмірі від 10 до 50 відсотків; або
така особа належить до управлінського персоналу банку чи є керівником іншої юридичної особи; або
відомі факти, що свідчать про здатність цієї особи будь-яким чином впливати на призначення керівників, або особа має принаймні одного представника в раді, чи правлінні банку або іншої юридичної особи, чи в рівноцінному спостережному органі (або через володіння акціями/паями/частками, або через домовленість із власниками акцій/паїв/часток); або
така особа може брати участь у прийнятті рішень з основних напрямів діяльності банку (кредитної, інвестиційної або облікової політики банку) незалежно від того, чи обіймає ця особа керівну посаду або отримує (чи взагалі не отримує) винагороду чи іншу компенсацію за свою роботу; або
така особа прямо та/або опосередковано, самостійно чи спільно з іншими особами має участь/частку в статутному капіталі банку або іншої юридичної особи в розмірі 10 і більше відсотків та/або право голосу акцій, паїв, часток і водночас жодна інша особа не володіє участю/часткою в статутному капіталі банку (юридичної особи) з правом голосу (або не має повноважень голосувати більшою кількістю голосів) у розмірі 10 і більше відсотків.
Контрагенти, у яких держава є власником істотної участі, не є такими, що разом володіють акціями (паями/частками) банку або іншої юридичної особи, якщо ці контрагенти не пов`язані між собою виробничими зв`язками та зміни у фінансово-господарській діяльності одного контрагента не можуть вплинути на фінансовий стан (господарську діяльність) іншого (п. 1.13 глави 1 розділу VI Інструкції).
Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банку забороняється надавати кредити будь-якій особі для погашення цією особою будь-яких зобов`язань перед пов`язаною особою банку.
Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у визначеній редакції) для цілей цього Закону пов`язаними особами є:
1) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;
2) особи, які мають істотну участь у банку;
3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;
4) керівники та контролери споріднених осіб банку;
5) керівники та контролери афілійованих осіб банку;
6) афілійовані особи банку;
7) споріднені особи банку;
8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини;
9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.
Господарські суди попередніх інстанцій проаналізувавши та дослідивши питання щодо пов`язаності банківських установ за всіма пунктами, передбаченими ч. 2 ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановили, що Публічне акціонерне товариство "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (нове найменування ПАТ "Сбербанк") та Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" не є пов`язаними між собою особами в розумінні вищезазначеної норми, оскільки зазначені банки не мають істотної участі один у одному та не є афілійованими особами один стосовно одного, оскільки не приймають участь у статутному капіталі одне одного, не є акціонерами один одного, не мають впливу один на одного, жодний з наведених банків не є керівником або контролером споріднених чи афілійованих осіб другого банку, кожен із зазначених банків не керує і не контролює власників істотної участі іншого банку.
Статтею 55 Закону України "Про Національний банк України" визначено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.
Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті (ч. 3 ст. 55 Закону України "Про Національний банк України").
Так, судом апеляційної інстанції повинно було бути враховано, що відповідно до Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015 за № 315 та розроблено відповідно до Законів України "Про Національний банк України", «Про банки і банківську діяльність», інших законодавчих актів України (далі - Положення), Національний банк України наділений правом та повноваженнями щодо прийняття рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами.
Відповідно до п. 1 глави 2 Положення, Національний банк України може визначати пов`язаною із банком особу відповідно до вимог ст. 52 Закону із застосуванням, зокрема, ознак, зазначених у главі 3 цього розділу.
Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами. Національний банк України приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов`язаною з банком особою кожного разу, коли Національний банк України виявляє підстави для цього. Визначення особи не пов`язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов`язаною, якщо для нього виникають підстави (ч. 2 глави 2 Положення).

Національний банк не пізніше наступного робочого дня після прийняття рішення про визначення особи (осіб) пов`язаними з банком засобами електронного зв`язку доводить його до відома банку або надсилає його в письмовій формі (п. 3 глави 2 Положення).

Водночас, як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та не спростовано скаржниками, Національний банк України не визнав зазначені банки пов`язаними з державою Російська Федерація, ані на час винесення рішень Комісії про позбавлення банків ліцензій, ані на час участі в даному спорі в якості третьої особи.

Крім того, судами зауважено, що банком ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" пройдена процедура встановлення учасників опосередкованої участі в порядку, передбаченому Положенням про визначення пов`язаних із банком осіб, шляхом надання такого висновку самим банком, і цей висновок не містить пов`язаності банку із державою Російська Федерація. Жодних зауважень щодо цього висновку у Національного банку України не виникло.

Щодо рішень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 24.07.2015 № 1082 "Щодо анулювання ліцензій на провадження професійної діяльності па фондовому ринку ПАТ "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" та № 1090 "Щодо анулювання ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", суди зазначили, що останні не є доказами пов`язаності банків в розумінні ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки прийняті на підставі норм Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності", «Про оборону України", «Про захист економічної конкуренції" та інших, до переліку яких Закон України "Про банки і банківську діяльність" не входить. При цьому, нормативна підстава позбавлення ліцензій стосується виключно контролю з боку осіб іноземної держави, а не самої іноземної держави.

Опираючись на викладене, колегія суддів КГС у наведеній постанові спростувала тезу про пов`язаність банків і незаконність кредитного договору.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постанові колегії суддів ВГСУ від 11.10.2016 у справі № 922/6553/15.

Згідно положень ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

На моє глибоке переконання, у країнах європейської правової традиції, до яких відноситься і Україна, імперативні правові норми не можуть бути сформульовані за допомогою дієслів на кшталт «враховуються», що означає, що норма ч.6 ст. 13 Закону не є імперативною і не встановлює обов`язковості правових висновків ВС для інших судів.

Однак, враховуючи ідентичний правовий характер наведених спорів, належний рівень правової аргументації судових рішень і очевидність фінального висновку, вважаю, що даний спір повинний був бути вирішений у відповідності до уніфікованої правової позиції, наведеній у постанові КГС ВС від 26.02.2019 у справі № 922/6554/15 та ВГСУ від 11.10.2016 у справі № 922/6553/15.

Тому суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд даного спору, повинен був дійти висновку, що сторонами спірного правочину не було допущено порушень законодавства при його укладанні, в зв`язку з цим відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Опираючись на все вищевикладене, вважаю судове рішення, викладене у постанові по справі № 904/43/16, хибним. Належним вирішенням даного спору, на мою думку, є скасування рішення місцевого господарського суду у справі № 904/43/16 та прийняття нового рішення про повну відмову в задоволенні позовних вимог.

Суддя М.М. Слободін