РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.07.2019Справа № 910/6653/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "СОКАР УКРАЇНА" до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 98 051,60 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "СОКАР УКРАЇНА" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця) неустойки в розмірі 98 051,60 грн., нарахованої у зв`язку з порушенням строку доставки вантажу в міжнародному сполученні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 травня 2019 року вищенаведену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6653/19 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

Крім того, цією ухвалою відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, для подання заперечень на відповідь на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, а позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня його отримання.

19 липня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшов відзив Залізниці на позовну заяву від 17 липня 2019 року, в якому відповідач заперечив проти задоволення вимог позивача з огляду на їх необґрунтованість. Також до вказаної заяви по суті спору відповідачем було долучено, зокрема, заяву про застосування строків позовної давності до пред`явлених Товариством вимог, а також заяву про зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення із Залізниці штрафу.

Слід також зазначити, що до вищенаведеного відзиву відповідачем також було додано заяву від 17 липня 2019 року, в якій останній просив суд здійснювати розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування цієї заяви відповідач посилався на важливість даної справи для Залізниці, а також на те, що в процесі її розгляду може виникнути необхідність витребування додаткових доказів та використання інших процесуальних прав сторони, що можливо під час розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши вказане клопотання, суд вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною 1 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи ціну позову в даній справі, остання відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 ГПК є малозначною, а відтак підлягає розгляду лише у порядку спрощеного позовного провадження.

Крім того, згідно з частиною 4 статті 250 ГПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: залишення заяви відповідача без задоволення; розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Водночас відповідно до частини 7 статті 250 ГПК України частини друга-шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Оскільки в даному випадку справа є малозначною та підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Товариства.

Крім того, до вищевказаного відзиву відповідачем було долучено, зокрема, заяву від 17 липня 2019 року, в якій останній просив суд поновити йому строк на подання зазначеної заяви по суті спору.

В обґрунтування цієї заяви Залізниця посилалася на те, що для написання відзиву на позовну заяву останній знадобився тривалий проміжок часу, оскільки документи, необхідні для його підготовки, знаходяться у різних структурних підрозділах відповідача, а збір відповідних доказів припав на святкові дні.

Проте при дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що відзив Залізниці від 17 липня 2019 року надійшов до суду лише 19 липня 2019 року, тобто зі значним пропуском встановленого ухвалою суду від 27 травня 2019 року строку, тоді як до цього відзиву не було долучено жодних доказів, які підтверджують неможливість подання цієї заяви по суті спору в установлений судом строк.

У зв`язку з наведеними обставинами ухвалою суду від 24 липня 2019 року в задоволенні заяви Залізниці від 17 липня 2019 року про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву було відмовлено.

Положеннями частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги те, що Залізниця належним чином була повідомлена про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

7 лютого 2019 року між Товариством та публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (у подальшому перейменованим на акціонерне товариство "Українська залізниця") було укладено договір про надання послуг № 07101/ЦТЛ-2018, предметом якого було здійснення перевезення відповідачем вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах позивача, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, і проведення розрахунків за ці послуги.

Вказана угода та додатки до неї підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками наведених суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору перевезенням є послуга, у процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання зазначеного правочину 23 січня 2019 року зі станції Барбаров (Республіка Білорусь, 151408) до станції призначення Одеса-Ліски (Україна, 346308) Залізниці на адресу Товариства були відправлені вагони №№ 75035436, 72355605, 73926339, 74746769, 74891128, 74943903, 74907288, 73052235, 73055907 з вантажем - паливо дизельне. Вказане перевезення оформлено залізничною накладною № 22101725 та здійснювалося у міжнародному сполученні.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Товариство посилалося на те, що вантаж за вищезазначеною залізничною накладною був відправлений 23 січня 2019 року зі станції Барбаров та прибув до станції призначення лише 7 лютого 2019 року, тобто із простроченням у 7 діб.

Відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до частини 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов`язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред`явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

У частині 1 статті 19 ГПК України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Угода про міжнародні вантажні сполучення від 1 листопада 1951 року зі змінами та доповненнями (далі - Угода), згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України, та яка є частиною національного законодавства України, встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому залізнично-паромному сполученні (параграф 1 статті 3 Угоди).

Параграфом 1 статті 14 Угоди передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти доручений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, погодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу. Параграфом 3 цієї ж статті передбачено підтвердження укладення договору перевезення накладною.

Відповідно до параграфу 2 статті 24 Угоди термін доставки вантажу визначається, виходячи з наступних норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні розпочаті 150 км;

- для інших відправок - 1 доба на кожні розпочаті 200 км.

Також параграфами 3 та 4 вказаної статті передбачено, що доставка вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу та на весь час затримки на шляху прямування з причин, незалежних від перевізника.

Згідно з параграфом 5 статті 24 Угоди перебіг строку доставки вантажу починається з 0.00 год. дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі отримувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу вважають за повну.

Термін доставки вважається виконаним, якщо вантаж прибув на станцію призначення до закінчення терміну доставки і перевізник повідомив одержувача про прибуття вантажу і можливості передачі вантажу у розпорядження одержувача (параграф 7 статті 24 Угоди).

З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2019 року вищевказані вагони №№ 75035436, 72355605, 73926339, 74746769, 74891128, 74943903, 74907288, 73052235, 73055907 прибули на станцію Коростень (346308) Залізниці, де були затримані для розмитнення вантажу.

Відповідно до акту затримки від 24 січня 2019 року форми ГУ-23 № 12614 час затримки склав 21 годину (початок затримки 23 січня 2019 року 22 год. 00 хв., кінець затримки - 24 січня 2019 року 18 год. 30 хв.). Дата прибуття вагонів на станцію Одеса-Ліски (419903) Залізниці - 7 лютого 2019 року.

За змістом статті 2 Угоди та додатку 1 до неї "Правила перевезення вантажів", відправкою є вантаж, прийнятий до перевезення за однією накладною від одного відправника на одній станції відправлення на адресу одного отримувача на одну станцію призначення.

Судом встановлено, що відстань відправки за вищенаведеною накладною № 22101725 склала 947 км, а термін доставки вантажу слід визначати, виходячи з норми: 1 доба на кожні розпочаті 200 км., тобто: 974 км / 200 км = 5 діб + 3 доби (на операції, пов`язані з відправленням, прибуттям та розмитненням вантажу) = 8 діб.

Таким чином, термін доставки вантажу за вказаною накладною за відправкою на 974 км повинен був скласти 8 діб.

Проте, як вже було зазначено, вантаж за залізничною накладною № 22101725 був відправлений 23 січня 2019 року зі станції Барбаров та прибув до станції призначення лише 7 лютого 2019 року, тобто із простроченням у 7 діб.

Згідно з параграфом 2 статті 45 Угоди розмір неустойки за перевищення строку доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення строку доставки, та величини (тривалості) перевищення строку доставки, що розраховується, як відношення перевищення строку доставки (у добах) до загального строку доставки, а саме:

6 % провізної плати при перевищенні терміну доставки до однієї десятої загального строку доставки;

18 % провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального строку доставки;

30 % провізної плати при перевищенні строку доставки понад три десятих загального строку доставки.

Здійснений позивачем розрахунок неустойки в сумі 98 051,60 грн., нарахованої за перевищення строку доставки вантажу, зазначений у позовній заяві Товариства є обґрунтованим і арифметично правильним, а її розмір є доведеним наявними у матеріалах справи доказами.

Разом із тим, оскільки перевезення вантажу за залізничною накладною № 22101725 Залізницею здійснювалось у міжнародному сполученні, правовідносини сторін регулюються відповідними угодами про залізничні міжнародні сполучення.

Суд зазначає, що Угода передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Відповідно до параграфа 1 статті 46 Угоди право на пред`явлення претензії до перевізника належить відправнику та отримувачу.

Як встановлено судом, Товариство звернулося до відповідача із претензією від 4 березня 2019 року № 108, в якій просило відповідача розглянути вказану вимогу та перерахувати на рахунок позивача відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки в розмірі 98 051,60 грн. Дана претензія була отримана відповідачем 6 березня 2019 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Проте листом Залізниці від 1 квітня 2019 року № ЦМ-У-588/19-1 вищенаведену претензію позивача було повернуто останньому без розгляду по суті у зв`язку з ненаданням Товариством разом з його претензією оригіналу відомості вагонів. Зазначений лист відповідача був отриманий Товариством 3 квітня 2019 року, що було додатково підтверджено останнім у його позовній заяві.

Листом від 4 квітня 2019 року № 199 позивач повторно звернувся до Залізниці з претензією про сплату відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки в розмірі 98 051,60 грн., яка також була залишена Залізницею без розгляду.

За змістом параграфу 5 статті 46 Угоди до претензії долучаються документи, передбачені Правилами перевезення вантажу.

Параграфом 6 статті 46 Угоди передбачено, що коли претензія оформлена з порушенням приписів §3, § 5 цієї статті, вона повертається у строк не пізніше 15 днів з дня її надходження із значенням причин її повернення. Водночас інших підстав для повернення претензії Угодою не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що до вищенаведених претензій позивачем було долучено документи, передбачені в Додатку № 1 до Угоди "Правила перевезення вантажів", а саме: оригінал накладної (лист 1 накладної) та "Лист повідомлення про прибуття вантажу" (лист 6 накладної)". Наведені обставини підтверджуються зазначеними у даних претензіях додатками та не заперечувалися Залізницею під час розгляду справи.

З огляду на вищенаведені обставини судом встановлено, що Товариством при пред`явленні претензій було дотримано вимоги § 3 та § 5 статті 46 Угоди, а відтак підстави для повернення їх позивача без розгляду у Залізниці були відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про неправомірність повернення відповідачем претензій Товариства, а відмова Залізниці від розгляду по суті пред`явлених їй претензій свідчить про фактично протиправну відмову відповідача у виплаті позивачу заявленої до стягнення неустойки в сумі 98 051,60 грн. за перевищення термінів доставки вантажу.

Відповідно до § 1 та § 2 статті 47 Угоди позов може бути пред`явлено тільки після пред`явлення відповідної претензії і тільки до того перевізника, до якого булла пред`явлена претензія.

Право пред`явлення претензії та позову щодо відшкодування недостачі, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки виникає з дня видачі вантажу одержувачу.

Згідно з § 3 статті 47 Угоди позов може бути пред`явлено, якщо протягом строку на розгляд претензії перевізник повідомив особу, яка звернулася з претензією, про її відхилення повністю або частково.

Відтак, зважаючи на фактичну відмову Залізниці у задоволенні направлених на її адресу претензій позивача, суд дійшов висновку про те, що право Товариства на звернення до суду з даним позовом з урахуванням положень § 1 та § 2 статті 47 Угоди виникло 7 лютого 2019 року, тобто з дня видачі вантажу одержувачу.

У той же час за умовами § 1 статті 48 Угоди позови до перевізника про перевищення строку доставки вантажу на основі даної Угоди пред`являються протягом 2 місяців. Вказаний строк, з урахуванням положень § 2 даної статті та § 2 статті 47 Угоди, розпочинається з дня видачі вантажу одержувачу. Також вказаною нормою передбачено, що день початку перебігу строку давності до строку не зараховується.

Отже, встановлений приписами Угоди двохмісячний строк для звернення Товариства до суду з вказаним позовом розпочав свій перебіг з 8 лютого 2019 року.

Відповідно до § 3 статті 48 Угоди пред`явлення претензії, оформленої у відповідності до статті 46 "Претензії" цієї Угоди, призупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Перебіг строку давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив особі, яка звернулася із претензією, про повне чи часткове відхилення її претензії, або з моменту закінчення строку, встановленого § 7 статті 46 "Претензії" цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Враховуючи звернення Товариства до Залізниці із претензією від 4 березня 2019 року № 108 та отримання позивачем відповіді на цю претензію 3 квітня 2019 року, якою останньому фактично було відмовлено у задоволенні цієї претензії, суд на підставі § 3 статті 48 Угоди дійшов висновку про те, що перебіг строків давності було призупинено з 4 березня 2019 року по 3 квітня 2019 року в зв`язку із пред`явленням та розглядом такої претензії Товариства.

Судом встановлено, що з моменту виникнення у Товариства права на звернення до суду з даним позовом (з урахуванням положень Угоди щодо того, що день початку перебігу строку давності до строку не зараховується) - 8 лютого 2019 року до звернення останнього із претензією від 4 березня 2019 року № 108 до Залізниці сплило 24 дні з встановленого Угодою двохмісячного строку давності.

Як було зазначено вище, листом Залізниці від 1 квітня 2019 року № ЦМ-У-588/19-1 претензію позивача від 4 березня 2019 року № 108 було повернуто останньому без розгляду по суті. Зазначений лист відповідача був отриманий Товариством 3 квітня 2019 року.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що з 4 квітня (наступний день після отримання позивачем відповіді на його претензію від 4 березня 2019 року № 108) закінчилося переривання перебігу строку давності для звернення Товариства до суду з даним позовом, а відповідний строк продовжив свій перебіг.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 4 квітня 2019 року № 199 позивач повторно звернувся до Залізниці з претензією про сплату відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки в розмірі 98 051,60 грн., яка також була залишена Залізницею без розгляду.

Проте за умовами § 3 статті 48 Угоди повторне пред`явлення претензії на тій же підставі не призупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Отже, пред`явлення Товариством претензії від 4 квітня 2019 року № 199 не призупинило перебігу строків давності для звернення останнього з даним позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство звернулося до Господарського суду міста Києва лише 23 травня 2019 року, про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду, проставлений на першій сторінці позовної заяви Товариства.

Так, з моменту виникнення у Товариства права на звернення до суду з даним позовом (з урахуванням положень Угоди щодо того, що день початку перебігу строку давності до строку не зараховується) - 8 лютого 2019 року до звернення останнього із претензією від 4 березня 2019 року № 108 до Залізниці сплило 24 дні із встановленого Угодою двохмісячного строку давності, а з 4 квітня (наступний день після отримання позивачем відповіді на його претензію від 4 березня 2019 року № 108) до 23 травня 2019 року (день звернення позивача до суду з вказаним позовом) сплило ще 49 днів, що в сумі складає 73 дні та значно перевищує передбачений § 1 статті 48 Угоди двохмісячний строк для пред`явлення цього позову.

Відповідно до § 4 статті 48 Угоди пропуск строків давності є підставою для відхилення вимог.

Враховуючи звернення Товариства до суду з даним позовом поза межами встановлених Угодою строків, а також беручи до уваги те, що пропущення таких строків приписами Угоди віднесено до безумовних підстав для відмови в задоволенні відповідних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Товариства.

Зважаючи на відмову в задоволенні вимог Товариства відсутні й правові підстави для розгляду по суті заяв Залізниці щодо застосування строків позовної давності та про зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення штрафу.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Товариством та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 липня 2019 року

Суддя Є.В. Павленко