ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2019 р. Справа№ 910/17711/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

без повідомлення (виклику) учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/17711/18 (суддя Пінчук В.І.) за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 14 316,20 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа - Гарант» про стягнення 14 316,20 грн. страхового відшкодування.

Позивач посилається на те, що на підставі договору добровільного страхування №245003/4093/0000661 від 16.01.2018, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки «VW T6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Враховуючи, що винним у скоєнні ДТП визнано водія транспортного засобу «Ravon R2», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України, позивач отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 14 316,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/17711/18 позов задоволено; стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 14 316,20 грн. страхового відшкодування, 1 762,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка».

За доводами апелянта, сума страхового відшкодування мала вираховуватись не з повної вартості відновлювального ремонту, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу застрахованого транспортного засобу. Крім того, на переконання скаржника, наявний в матеріалах справи звіт про оцінку КТЗ №06-30/05 від 30.05.2018 не є належним доказом, яким підтверджується сума заявленої позивачем вимоги, оскільки такий звіт не містить ні розрахунків, на підставі яких експерт дійшов до відповідного висновку, ні калькуляції ремонтних робіт, ні фотознімків, які б вказували на необхідність виконання відповідних ремонтних робіт. Також, апелянт посилається на те, що вказаний звіт не повинен враховуватися судом, оскільки він складений 30.05.2018, а отже, значно пізніше дати скоєння ДТП. При цьому, апелянт вважає, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 44 025,06 грн., згідно долученої ним до матеріалів справи ремонтної калькуляції №ЦВ/18/1006 від 19.07.2018.

Враховуючи, що предметом розгляду у справі №910/17711/18 є вимога про стягнення 14 316,20 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заяв чи клопотань про розгляд справи у судовому засіданні відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України від учасників справи не надходило.

Разом з тим, відповідачем до апеляційної скарги було додано клопотання про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи.

Вказане клопотання апелянт обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутній висновок експерта, який би відповідав вимогам ст. 98 ГПК України, зауважуючи при цьому, що наявний в матеріалах справи звіт від 30.05.2018, не містить ні розрахунків, на підставі яких експерт дійшов до відповідного висновку, ні калькуляції ремонтних робіт, ні фотознімків, які б вказували на необхідність виконання відповідних ремонтних робіт.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

Клопотання відповідача про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи колегією суддів відхиляється за необґрунтованістю, з огляду на наявність в матеріалах справи звіту про оцінку КТЗ №06-30/05 від 30.05.2018, який відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092, про що детальніше буде зазначено нижче.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Так, 21 квітня 2018 року на просп. Героїв Сталінграда, 24А у м. Києві трапилась дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої відбулось зіткнення автомобіля Ravon R2 (д.н. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Volkswagen Transporter (д.н. НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Оболонського районного суду м. Києва у справі №3/756/3328/18 від 23.06.2018 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_1 .

Пошкоджений автомобіль застрахований у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на підставі договору добровільного комплексного страхування на транспорті №245003/4093/0000661 від 16.01.2018.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Автодім Атлант-М» 23.04.2018 складено рахунок №СНС4337403-2 на оплату ремонту згідно калькуляції №4337403 від 04.05.2018 на суму 58 341,26 грн.

Крім того, згідно звіту №06-30/05 від 30.05.2018 (дата оцінки - 21.04.2018) вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_1 становить 58 386,01 грн.

Відповідно до складеного позивачем страхового акту №00257687 від 22.05.2018 розмір страхового відшкодування, що підлягає до виплати страхувальнику, становить 58 341,26 грн.

На виконання умов договору добровільного страхування №245003/4093/0000661 від 16.01.2018, на підставі страхового акту, позивач здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної дорожньо-транспортної пригоди, шляхом перерахування коштів у сумі 58 341,26 грн. на користь ТОВ «Автодім Атлант-М», що підтверджується платіжним дорученням №023946 від 25.05.2018.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Ravon R2, державний номер НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» згідно з полісом №АМ001628801, що діяв на момент скоєння ДТП.

Позивач 05.06.2018 звернувся до відповідача із заявою №4257 про виплату страхового відшкодування у розмірі 58 341,26 грн.

Разом з тим, товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа - Гарант» сплатило на користь позивача страхове відшкодування частково, у сумі 43 025,06 грн. (платіжне доручення №ID-108083 від 19.07.2018).

Предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача невиплаченої суми страхового відшкодування (за вирахуванням франшизи) у розмірі 14 316,20 грн.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається зі спірних правовідносин, позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Так, ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора.

Натомість регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.

Незважаючи на те, що обидва правові інститути - регрес і суброгація - є різновидами права вимоги, вони не є тотожними поняттями, оскільки при суброгації відбувається зміна активного суб`єкта зі збереженням самого зобов`язання, тобто суброгацію можна розглядати як різновид сингулярного правонаступництва у страхуванні, а при регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування, а правовою підставою її застосування є ст. 993 Цивільного кодексу України і ст. 27 Закону України «Про страхування»; ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України визначає право зворотної вимоги (регресу), а право на подання регресного позову передбачено ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При регресі страховик вправі задовольнити свою вимогу в повному обсязі, а у порядку суброгації страховик має право вимагати від особи, відповідальної за збитки, відшкодування суми в межах фактичних витрат.

Отже, з огляду на викладене, до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 9 ч. 1 ст. 7). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно п. 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Тобто, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092).

Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Однак, у відповідності до положень п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших легкових КТЗ.

З огляду на те, що автомобіль Volkswagen Transporter вироблений не в країнах СНД та строк його експлуатації не перевищує 7 років (згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 57) рік випуску автомобіля - 2017, а дата ДТП 21.04.2018), неврахування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні вартості матеріального збитку є обґрунтованим.

Відтак, вищевикладеним спростовуються доводи апелянта стосовно того, що сума страхового відшкодування мала вираховуватись не з повної вартості відновлювального ремонту, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу застрахованого транспортного засобу.

Слід зазначити, що спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особі, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

У заяві на виплату страхового відшкодування №22376 від 05.06.2018 позивач просив відповідача здійснити відшкодування шкоди у розмірі 58 341,26 грн.

Відповідач частково здійснив оплату, а саме на суму - 43 025,06 грн.

Отже, сума недоплати становить 15 316,20 грн., а з вирахуванням франшизи (1 000 грн.), - 14 316,20 грн.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди у розмірі 14 316,20 грн. обґрунтовано задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що наявний в матеріалах справи звіт про оцінку КТЗ №06-30/05 від 30.05.2018 не є належним доказом, яким підтверджується сума заявленої позивачем вимоги, оскільки, на переконання відповідача, такий звіт не містить ні розрахунків, на підставі яких експерт дійшов до відповідного висновку, ні калькуляції ремонтних робіт, ні фотознімків, які б вказували на необхідність виконання відповідних ремонтних робіт, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка», з метою встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_1 , звернувся до ФОП ОСОБА_3 , який є суб`єктом оціночної діяльності на підставі сертифікату №714/17 від 08.07.2017 та яким 23.04.2015 було оглянуто вказаний автомобіль, за результатами чого складено акт огляду транспортного засобу (відповідні фотознімки огляду ТЗ додано до звіту).

Зазначеним суб`єктом оціночної діяльності і було складено звіт про оцінку КТЗ №06-30/05 від 30.05.2018, з урахуванням зробленої ним за допомогою системи Audatex ремонтної калькуляції №00257687 від 21.04.2018.

За висновком, викладеним у звіті, вартість відновлювального ремонту КТЗ Volkswagen Transporter на дату оцінки (21.04.2018) складає 58 386,01 грн.; ринкова вартість автомобіля без врахування аварійних пошкоджень, на дату оцінки, з урахуванням ПДВ, складає 837 439,55 грн.; вартість завданої матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля в результаті аварійних пошкоджень, на дату оцінки складає 58 386,01 грн.

З огляду на наведене, звіт про оцінку КТЗ №06-30/05 від 30.05.2018 повністю відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Посилання скаржника на те, що вказаний звіт не повинен враховуватися судом, оскільки він складений 30.05.2018, а отже, значно пізніше дати скоєння ДТП, колегією суддів не приймаються, так як огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено 23.04.2018 (відразу ж після ДТП). На підставі огляду в подальшому суб`єкт оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 склав звіт, оформлений 30.05.2018, що не суперечить чинному законодавству, адже законом не встановлено чіткого строку для складання звіту.

Більше того, суд зауважує, що звіт не є єдиним доказом оцінки завданої шкоди, на підставі якого вираховується розмір відшкодування, виходячи з наступного.

Зі змісту положень п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється також і шкода, щодо якої страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування без проведення оцінки та експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, страхувальник за договором добровільного страхування не заперечував проти розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування та порядку його виплати, що свідчить про досягнення відповідної згоди між сторонами договору.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлено імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Отже, достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжне доручення та рахунок на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, а звіт про оцінку автомобіля є лише документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Верховним Судом України у листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 19.07.2011 роз`яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2018 ТОВ «Автодім Атлант-М» виставило ТОВ «Мапеі Україна» (страхувальнику за договором добровільного страхування) рахунок №СНС4337403-2 вартості ремонту автомобіля Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, на суму 58 341,26 грн. (в тому числі ПДВ). При цьому, в рахунку зазначено, що вартість ремонту визначена згідно калькуляції №4337403 від 04.05.2018.

Також, в матеріалах справи міститься акт виконаних робіт №Н4337403 з повним переліком проведених ремонтних робіт автомобіля Volkswagen Transporter на загальну суму 58 341,26 грн. (в тому числі ПДВ).

При цьому, слід зауважити, що у звіті від 30.05.2018 значиться більша сума, необхідна для відновлення транспортного засобу, ніж у виставленому СТО рахунку.

Відтак, доказом дійсної вартості ремонтних робіт є рахунок СТО з доданою до нього ремонтною калькуляцією та акт виконаних робіт, який містить перелік робіт та використаних матеріалів щодо ремонту транспортного засобу, що стосуються саме пошкодженої частини транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Крім того, ремонтна калькуляція №ЦВ/18/1006 від 19.07.2018, долучена відповідачем до матеріалів справи та на яку останній посилається в апеляційній скарзі, не є належним доказом визначення вартості відновлювального ремонту, оскільки така калькуляція проведена без попереднього огляду пошкодженого транспортного засобу, як того вимагають положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/17711/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/17711/18.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку згідно п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 29.07.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко