ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2019 р. Справа№ 910/4762/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 31.07.2019

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2019

у справі № 910/4762/19 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270, 271 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог, заяви про забезпечення позову та рух справи

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (далі - ТОВ «Приватофис») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено з порушенням приписів чинного законодавства України, оскільки: міг бути вчинений виключно на нотаріально посвідченій угоді, в той час як спірний кредитний договір укладено в простій письмовій формі; за відсутності надання відповідачем необхідних для вчинення такої нотаріальної дії документів; щодо частини заборгованості, обов`язок з оплати якої було припинено; щодо заборгованості, строк оплати якої за умовами кредитного договору №09/01/К від 10.02.2009 не настав; за відсутності факту безспірності стягнутої за виконавчим написом заборгованості, у зв`язку з чим існують правові підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Разом з вказаним позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову, за змістом якої заявник просив вжити заходи до забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 09.04.2019 за реєстровим №2320, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., яке здійснюється в рамках виконавчого провадження №58862776 у приватного виконавця Кошарного Олександра Вікторовича.

Вимоги заяви про забезпечення позову обґрунтовані тим, що спірний виконавчий напис було пред`явлено відповідачем до виконання, за яким приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно та кошти позивача, у зв`язку з чим захист його порушених прав та інтересів в межах даної справи може бути знівельовано внаслідок незаконного стягнення на підставі спірного виконавчого напису коштів на користь відповідача під час вирішення відповідного спору.

2. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.04.2019 заяву ТОВ «Приватофис» про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у даній справі зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 09.04.2019 за реєстровим №2320 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем (свідоцтво №5486) на кредитному договорі №09/01/К від 10.02.2009. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала обґрунтована, зокрема, тим, що стягнення коштів за наслідками вчинення приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання виконавчого напису нотаріуса, правомірність якого оскаржується, зводиться до можливого протиправного позбавлення власника свого права власності на майно - зокрема, грошові кошти, у випадку встановлення судом обставин щодо неправомірності вчинення відповідного виконавчого напису.

Тому суд першої інстанції, враховуючи те, що на час розгляду справи розпочато процедуру виконання спірного виконавчого напису, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі нього є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Водночас, що стосується формулювання вимоги позивача про зупинення саме стягнення, яке здійснюється в рамках виконавчого провадження №58862776 у приватного виконавця Кошарного О.В., то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису охоплює як зупинення його виконання в рамках виконавчого провадження №58862776, так і в цілому унеможливлює виконання спірного виконавчого напису в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» за час дії таких заходів забезпечення позову, а тому необхідність у конкретизації суб`єкта заборони відсутня.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У квітні 2019 АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 16.04.2019 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Приватофис» про забезпечення позову відмовити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2019. Справу призначено до розгляду на 01.07.2019.

Справа розглядалася різними складами суду.

01.07.2019 ухвалою суду апеляційної інстанції розгляд справи було відкладено до 31.01.2019.

30.07.2019 на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказаний відзив усною ухвалою із занесенням до протоколу судового засідання залишено без розгляду з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі від 03.06.2019 в судовому засіданні 01.07.2019. Указаною ухвалою встановлено строк для подачі відзиву протягом п`яти днів, з дня вручення такої ухвали. Тобто останній день для подачі відзиву на апеляційну скаргу позивачем сплив 10.07.2019. Однак, позивач подав відзив на апеляційну скаргу тільки 29.07.2019 (згідно з інформацією оператора поштового зв`язку). При цьому клопотання про продовження або поновлення строку позивачем заявлено не було. В силу приписів ст. 118 ГПК України сторона втратила право на подачу відзиву, оскільки вчинила таку дії після закінчення призначеного судом строку. Посилання позивача на те, що ним до цього часу не отримано апеляційної скарги відхиляється як необґрунтоване з огляду на те, що учасник справи не обмежений в праві ознайомитися з матеріалами справи в цілому та з апеляційною скаргою зокрема. Вказаним правом сторона не скористалася. Водночас, як встановлено вище, ухвалу якою було встановлено строк для подачі відзиву сторона отримала, не дотримавшись при цьому строків встановлених нею.

У судове засідання 31.07.2019 з`явилися представники сторін - позивача та відповідача. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 05.07.2019.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати. Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що позивачем в заяві про забезпечення позову не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які могли б розглядатися судом, як такі, які здійснюються або будуть здійснені для унеможливлення виконання рішення суду, на яких базувалось би припущення, що невжиття заходу забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а судом не надано належної оцінки відсутності таких доказів, що призвело до постановлення безпідставної та необґрунтованої ухвали про забезпечення позову.

Також скаржник послався на позицію Верховного суду у постанові від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17, процитувавши п. 19, 29 - 30 останньої: «Недотримання стороною свого процесуального обов`язку обґрунтувати свої вимоги поданими доказами є безумовною підставою для відмови у таких вимогах через їх безпідставність та необґрунтованість. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.».

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

30.07.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який усною ухвалою суду залишено без розгляду на підставі ст. 118 ГПК України.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

6. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Вирішуючи питання обґрунтованості постановлення судом першої інстанції судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, Північний апеляційний господарський суд виходить з такого.

Нормою ст. 136 ГПК України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є встановлення наявності або відсутності підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивач (як на підставу звернення з даним позовом) вказує на те, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений за наявності порушень приписів ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, за відсутності факту безспірності заборгованості в рахунок погашення якої його вчинено, зобов`язання зі сплати частини якої, в свою чергу, було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами оскарження, виконавчий напис став підставою для відкриття 10.04.2019 приватним виконавцем Кошарним Олександром Вікторовичем виконавчого провадження №58862776 з його виконання, з метою забезпечення виконання якого було накладено арешт на майно та кошти ТОВ «Приватофис».

Норма ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює вичерпний перелік підстав зупинення виконавчих дій, не містять такої підстави як оскарження виконавчого документу до суду, а вказують лише на обов`язок виконавця зупинити вчинення виконавчих дій, зокрема, на підставі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Звернення до суду з позовом про визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягають виконанню, у зв`язку із порушенням приписів закону при його вчиненні, не зупиняє дії виконавця з примусового його виконання в порядку та в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про обґрунтованість посилань позивача на можливе виконання спірного виконавчого напису (стягнення визначених коштів) під час вирішення даного спору в суді. А тому посилання скаржника про відсутність доказів вчинення дій, які можуть ускладнити виконання рішення у даній справі в майбутньому, відхиляються як безпідставні.

Відповідно до ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки в даному випадку предметом спору є немайнова позовна вимога, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Відтак, враховуючи наявність в матеріалах справи документарного підтвердження початку примусового виконання спірного виконавчого напису, що передбачає реалізацію майна, обґрунтованим є посилання на те, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом може нівелювати ефективність судового захисту шляхом прийняття рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позовних вимог. Зокрема, у разі повного виконання спірного виконавчого напису таке задоволення позову не призведе до фактичного відновлення прав та інтересів, з метою захисту яких позивач звернувся з відповідним позовом до суду, оскільки запропоновані до стягнення за ним кошти вже будуть стягнуті і з метою їх повернення заявнику доведеться знову звертатися до суду з новими позовами та витрачати додаткові кошти.

З огляду на викладене необґрунтованим є посилання скаржника на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних позивачем обставин. Посилання ж скаржника на постанову Верховного Суду відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні, оскільки вказана постанова стосується розгляду позовних вимоги по суті позову (а не розгляду заяви про забезпечення позову). До того ж, обставини, що зумовили звернення позивача із заявою про забезпечення позову у даній справі є самі по собі підтвердженням необхідності застосування таких заходів та підтверджуються наявними доказами.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Вказаними нормами закону передбачено, що власник має право на превентивний захист судом свого права у випадку, коли ще немає порушення, однак є підстави передбачити можливість такого порушення. Однією з форм такого превентивного судового захисту, по суті, і є заходи забезпечення ефективності судового рішення.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що стягнення коштів за наслідками вчинення приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання виконавчого напису нотаріуса, правомірність якого оскаржується, зводиться до можливого протиправного позбавлення власника свого права власності на майно - зокрема, грошові кошти, у випадку встановлення судом обставин щодо неправомірності вчинення відповідного виконавчого напису.

Тому, в даній справі Північний апеляційний господарський суд, враховуючи те, що на час розгляду справи розпочато процедуру виконання спірного виконавчого напису, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі нього є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Аналогічні висновки щодо необхідності з метою забезпечення належного захисту прав і інтересів осіб зупинення виконавчого провадження до розгляду спору про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого відкрито відповідне виконавче провадження, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, та постановах Верховного Суду від 25.02.2019 у справі №924/789/18 та у справі №924/790/18.

При цьому, суд першої інстанції правомірно вказав, що обраний захід до забезпечення позову не повинен мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльності» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Отже, господарська діяльність відповідача (як банківської установи) полягає у залученні у вклади коштів не конкретної особи або обмеженої кількості осіб, а необмеженої (на розсуд банку) кількості фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик, а тому тимчасове (до вирішення цього спору по суті) зупинення стягнення за вимогами до позивача (як одного із боржників відповідача) не може вважатися втручанням у господарську діяльність останнього у розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльності». Тому доводи скаржника відхиляються як безпідставні.

За таких обставин, з метою запобігання можливим потенційним порушенням майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також враховуючи, що невжиття заходів до забезпечення позову може породжувати подання нових позовів, зокрема, стосовно відшкодування стягнутих коштів чи повернення майна, за рахунок яких буде здійснено їх відшкодування в межах виконавчого провадження (у разі встановлення судом обставин неправомірності видачі оскаржуваного виконавчого напису), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог щодо зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису.

При цьому, що стосується формулювання вимоги позивача про зупинення саме стягнення, яке здійснюється в рамках виконавчого провадження №58862776 у приватного виконавця Кошарного О.В., суд першої інстанції підставно виходив з того, що зупинення стягнення на підставі спірного виконавчого напису охоплює як зупинення його виконання в рамках виконавчого провадження №58862776, так і в цілому унеможливлює виконання спірного виконавчого напису в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» за час дії таких заходів забезпечення позову, а тому обґрунтовано відмови у задоволенні заяви у відповідній частині.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що заява про забезпечення позову мала бути повернута судом першої інстанції, оскільки в ній не зазначено пропозиції заявника про зустрічне забезпечення з огляду на таке.

Норма ст. 139 ГПК України передбачає, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ГПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Виходячи з аналізу наведених норм, застосування заходів зустрічного забезпечення позову за зверненням особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, є правом суду. А тому суд дійшов висновку, що відсутність пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення (саме виходячи з предмету спору у даній справі) не може бути безумовною підставою для її неприйняття та повернення. Заяви про зустрічне забезпечення скаржником до суду першої інстанції подано не було.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та зводяться до загальних формулювань про неможливість застосування заходів забезпечення позову, а тому визнаються судом апеляційної інстанції безпідставними.

7. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У даному випадку судом першої інстанції було повно досліджено надані докази, встановлено істотні для вирішення питання забезпечення позову обставини та вірно застосовано норми процесуального права. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» і про залишення без змін ухвали суду першої інстанції від 16.04.2019 у цій справі.

8. Судові витрати

З огляду на залишення без задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. 2, 136, 137, 129, 269, 270, 217 п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 271, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 у справі № 910/4762/19 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 у справі № 910/4762/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

4. Матеріали оскарження повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 31.07.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.Г. Смірнова