ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року Справа №906/201/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. , суддя Юрчук М.І.

при секретарі судового засідання - Вавринчук А.І.

за участю представників сторін:

позивача - Беленкова В.В. (довіреність від 29.03.2019 р.)

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. у справі №906/201/19 (суддя Вельмакіна Т.М., повний текст рішення складено 30.05.2019 р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайрс"

до Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради

про стягнення 477 705,46 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайрс" до Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 155677,47 грн пені; 13683,39 грн 3% річних; 38 039,89 грн інфляційних; 3111,01 грн судового збору. В частині стягнення 260000,00 грн основного боргу, 7051,74 грн пені, 3064,27 грн 3% річних, 188,70 грн інфляційних відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 155677,47 грн пені; 13683,39 грн 3% річних; 38 039,89 грн інфляційних; 3111,01 грн судового збору. Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 15568,00 грн пені; 1368,33 грн 3% річних; 3804,00 грн інфляційних; 1921,00 грн судового збору. Рішення в частині 260000,00 грн основного боргу, 7051,74 грн пені, 3064,27 грн 3% річних, 188,70 грн інфляційних залишити без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у структурі доходів підприємства найбільш питому вагу займають отримані дотації та субвенції з бюджету, а решта - це дохід від реалізації квитків. Проте, розміри фінансових дотацій не дозволяють покрити усі витрати підприємства, в наслідок чого виникає вимушена заборгованість. У зв`язку з тим, що підприємство постійно заходиться вкрай тяжкому стані та за фінансовим результатом на 1 квартал 2019 року у КП ЖТТУ виникла збитковість на суму 6 817 000,00 грн.

Крім того, підприємство має поточну заборгованість за товари, роботи, послуги, яка становить 5 118,000,00 грн.

У зв`язку з недостатнім фінансуванням з міського бюджету за червень місяць 2019 року виникла заборгованість за спожиту електроенергію перед постачальниками на суму 1 112 995 грн.

Відповідно рішення Конституційного суду від 11.07.20 ІЗроку №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (п. З ст. 83 ПІК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або. невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Враховуючи вище викладене, апелянт просить зменшити неустойку для забезпечення балансу інтересів сторін, як учасників господарських відносин, шляхом зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних на 90%.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 р., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. у справі №906/201/19. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.07.2019 р. об 11:30год.

10.07.2019 р., на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання, в якому просить провести судове засідання у даній справі в режимі відеоконференції через Господарський суд Черкаської області або Черкаський окружний адміністративний суд.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.07.2019 р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайрс" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/201/19 задоволено, доручено Черкаському окружному адміністративному суду забезпечити проведення судового засідання 22.07.2019 року у справі № 906/201/19 в режимі відеоконференції.

15.07.2019 року від апелянта надійшло клопотання в якому просить розглядати справу №906/201/19 без участі його представника за наявними в матеріалах справи документами.

В судове засідання 22.07.2019 року з`явився представник позивача. представник відповідача в судове засідання не з`явився.

У відповідності до ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги, сторони по справі були належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, а неявка у судове засідання їх представників не перешкоджає розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи №906/2010/19, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.03.2018 року між Комунальним підприємством "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради (відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайрс" (позивач, постачальник) укладено Договір поставки №ДГ-0000909 (далі - Договір (а.с. 13-15)), за умовами якого позивач зобов`язався поставити та передати у власність відповідачу шини для автомобільного та електричного транспорту, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 1.2. Договору, найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, її часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) визначаються видатковою накладною та специфікацією (далі - Специфікація), що є невід`ємною частиною Договору (Додаток №1).

Строк дії договору до 01.08.2018 (п. 10.1 Договору).

30 липня 2018 року сторонами укладено додаткову угоду №1 (а.с. 17) до Договору поставки, якою сторони погодились зменшити кількість товару, який постачається та визначили новий строк дії Договору - до 31.12.2018.

Позивач вказує, що на виконання умов вищевказаного Договору, з березня 2018 по липень 2018 року поставив відповідачу шини на загальну суму 2060000,00 грн, що підтверджується відповідними накладними, однак відповідач, в порушення умов Договору, провів лише часткову оплату в розмірі 1720000,00грн, внаслідок чого загальна сума невиконаного відповідачем зобов`язання з оплати отриманого товару станом на час звернення позивача до суду склала 340000,00грн.

Заявою про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 155) позивач повідомив, що за період з 26.02.2019 по 11.03.2019 відповідач додатково сплатив 80000,00грн (а.с. 156-160), в результаті чого заборгованість останнього склала 260000,00грн.

Не проведення відповідачем у повному обсязі розрахунків за отриманий товар стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення з відповідача 162729,21грн пені, 16747,66грн 3% річних та 38228,59грн інфляційних втрат.

Відповідач, згідно відзиву на позовну заяву (а.с. 86-89), факт поставки позивачем товару на суму 2060000,00грн не заперечував. Разом з тим пояснив, що розрахунки за отриманий товар проведено у повному обсязі з 28.03.2018 по 11.03.2019 на суму 2088000,00грн. При цьому кошти в сумі 28000,00грн відповідачем були помилково перераховані та повернуті позивачем.

Також, як пояснює відповідач, 18.01.2019 сторонами укладено Додаткову угоду №2, згідно якої сторони визначили суму заборгованості відповідача у розмірі 390000,00грн за поставку, здійснену відповідно до умов Договору №ДГ-0000909 від 22.03.2018. Також вказаною угодою сторони домовилися, що в рахунок погашення боргу в розмірі 260000,00грн, покупець зобов`язався поставити шини 295/80R22.5 ANNAITE 755 18PR 152/148 VF (Ведуча) в кількості 50 (п`ятдесят) штук на загальну суму 260000,00грн, в погашення заборгованості за видатковою накладною №1 від 18.01.2019, що було відображено у бухгалтерському обліку.

Відповідач вважає, що оскільки шини у кількості 50 (п`ятдесят) штук на загальну суму 260000,00грн повернуто позивачу в рахунок наявної заборгованості, позивач безпідставно нарахував і заявив до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні за період з 01.08.2018 по 18.01.2019.

Повідомив, що залишок боргу в сумі 130000,00грн (390000,00грн. - 260000,00 грн), про який ідеться у Додатковій угоді №2, також погашено, тому станом на час розгляду справи в суді заборгованість перед позивачем відсутня.

У відповіді на відзив (а.с. 166-167) позивач пояснив, що 25 січня 2019 на адресу товариства логістичною компанією Делівері був доставлений вантаж (шини вантажні) вагою 3850,01 кг. з кількістю місць 51. Разом з вантажем логістичною компанією Делівері було надано лише квитанцію про прийом вантажу № від 18.01.2019. З даного документу, як стверджує позивач, не можливо з`ясувати за якою вартістю та в межах якого зобов`язання були доставлені шини, за накладною в якій відправником зазначено КП Житомирське ТТУ", і чи взагалі дані шини були доставлені помилково.

30 січня 2019 року на адресу відповідача було направлено позивачем лист за №100, з вимогою належного оформлення та направлення на адресу товариства первинного документа бухгалтерського обліку - видаткової та податкової накладної, якщо шини були доставлені в межах поставки, яка передбачена умовами Додаткової угоди №2 від 18.01.2019.

Оскільки відповідач вищевказані документи не направив, позивач вважає, що заборгованість відповідача по договору №ДГ-0000909 від 22.03.2018 в сумі 260 000,00 грн є не погашеною. Отримані шини обліковуються на ТОВ "Тайрс" як товари до з`ясування.

25.02.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайрс" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради 557705,46 грн, з яких: 340 000,00 грн основної заборгованості, 162 729,21 грн пені, 16 747,66 грн 3% річних та 38 228,59 грн інфляційних втрат за договором поставки №ДГ-0000909 від 18.01.2019 року.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 06.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №906/201/19 за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні 07.05.2019 господарським судом Житомирської області прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач підтримав позовні вимоги у розмірі 477 705,46грн, з яких: 260 000,00грн основної заборгованості, 162 729,21грн пені, 16 747,66грн 3% річних та 38 228,59грн інфляційних втрат.

Розглянувши позов з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог господарський суд Житомирської області дійшов висновку про часткоке задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 155 677,47 грн пені, 13 683,39 грн 3% річних, 38 039,89 грн. інфляційних втрат, 3 111,01 грн. судового збору.

В частині стягнення 260 000,00 грн основного боргу, 7 051,74 грн пені, 3 064,27 грн 3% річних, 188,70 грн інфляційних відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи, відносини між сторонами виникли на підставі Договору поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018, з додатками та додатковими угодами до нього (а.с. 13-18, 90).

Згідно видаткових накладних №РН-0003359 від 23.09.2018 на суму 572 000,00грн, №РН-0003360 від 23.03.2018 на суму 470952,00грн, №РН-0004426 від 31.07.2018 на суму 678 900,00грн та №РН-0004427 від 31.07.2018 на суму 338 148,00грн підтверджено, що на виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товар, на загальну суму 2 060 000,00грн. Вказаний товар був отриманий відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженого за довіреністю представника відповідача (а.с. 19-22).

За умовами п. 4.1.1., 4.1.2 Договору, покупець здійснює оплату товару протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту поставки товару на склад покупця на підставі видаткової накладної. Датою оплати вартості товару вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Матеріали справи свідчать, що в обумовлені Договором строки відповідач не розрахувався, сплативши протягом періоду з 23.05.2018 по 11.03.2019 - 1 800 000,00грн, (а.с. 29-73, 91-136, 156-160), внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем склала 2 600 000,00грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що згідно видаткової накладної (повернення постачальнику) №1 від 18.01.2019 відповідач повернув позивачу автошини 295/80 у кількості 50 шт. на загальну суму 260 000,00грн (а.с. 145), що підтверджується також квитанцією про прийом вантажу (а.с. 168).

Факт отримання вищевказаних шин 25.01.2019, згідно зазначених вище документів, не заперечував представник позивача в судовому засіданні та позивач у листі від 10.01.2019 за №100 (а.с. 146) і у відповіді на відзив.

З матеріалів справи вбачається, що в частині основного боргу спір між сторонами виник у зв`язку з різним тлумаченням умов укладеної ними Додаткової угоди №2 до Договору поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018 (а.с. 90), що відобразилося на їх вимогах до супровідних документів, необхідних для відображення в бухгалтерському обліку проведення розрахунку по Договору №ДГ-0000909.

Однак, видаткова накладна (повернення постачальнику) №1 від 18.01.2019 та квитанція про прийом вантажу (а.с. 168) є належними доказами повернення позивачу 25.01.2019 автошини 295/80 у кількості 50 шт. на загальну суму 260 000,00грн, що сторони взаємно обумовили у Додатковій угоді №2 від 18.01.2019.

Матеріали справи свідчать що 18.01.2019 сторонами підписано Додаткову угоду №2 до Договору поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018 (а.с. 90), згідно якої вони визначили наступне:

1) станом на 18 січня 2019 року покупець має перед постачальником заборгованість в розмірі 390 000,00 грн (триста дев`яносто тисяч гривень) за поставлені відповідно до умов Договору поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018 шини;

2) сторони за взаємною згодою домовилися, що в рахунок погашення наявної заборгованості в розмірі 260 000,00 грн. (двісті шістдесят тисяч гривень) покупець зобов`язується поставити шини 295/80R22.5 ANNAITE 755 18PR 152/148 -М (Ведуча) в кількості 50 (п`ятдесят) штук на загальну суму 260 000,00 грн. Умова поставки шин - м. Черкаси, вул. Смілянська, 127. Заборгованість Покупця в сумі 260 000,00 грн вважатиметься погашеною в день отримання постачальником всієї кількості шин за даною Додатковою угодою.

Місцевий суд врахував, що вищевказана додаткова угода передбачала саме поставку шин, а не їх повернення, згідно наданих до справи документів, Додаткова угода №2 стосується саме Договору поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018, у якому визначено постачальником позивача, а одержувачем товару - відповідача. Тому вказана Додаткова угода не може розцінюватися як самостійний правочин.

Окрім того, при укладенні договору поставки, сторони виявляють намір отримати певний бажаний результат: одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а інша сторона - покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. З цією метою сторони при укладенні договору поставки визначають та погоджують у ньому всі істотні умови договору, які є обов`язковими для дотримання обома сторонами. Також важливим моментом є визначення у договорі строку його виконання, тобто визначення початку та припинення дії прав та обов`язків сторін для реалізації умов договору, у разі порушення протягом строку дії договору зобов`язань тягне за собою настання відповідальності зумовленої невиконанням та/або неналежне виконання (несвоєчасно або не в спосіб чи порядок, встановлений договором).

Однак, у Додатковій угоді №2 від 18.01.2019 не обумовлені оплата та строки поставки товару, відповідальність сторін, зумовлена невиконанням вказаного правочину, а також строк дії такого договору.

Із змісту Додаткової угоди вбачається, що метою її укладення є саме погашення заборгованості за Договором поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018, чого не можливо досягти шляхом укладення нового договору поставки, оскільки останній створюватиме для сторін нові обов`язки, зокрема для позивача у справі - здійснити оплату товару, що суперечить меті укладення сторонами Додаткової угоди №2, яка ґрунтується на їх волевиявленні.

Також у листі від 15.02.2019 (а.с. 183), відповідач додатково пояснив, що шини повернуто згідно Додаткової угоди №2, а також вказав, що відповідач є не прибутковою організацією та не є платником ПДВ, тому не може здійснювати поставку товару, так як остання передбачає оформлення видаткової накладної та сплату відповідного податку.

Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що товар (шини) на суму 260 000,00 грн. повернуто відповідачем та отримано позивачем, виходячи з умов Додаткової угоди №2, тому заборгованість у розмірі 260 000,00грн. є погашеною в день отримання постачальником всієї кількості шин, тобто 25.01.2019 (а.с. 168).

А тому, сума боргу у розмірі 260 000,00грн. станом на час звернення позивача до господарського суду Житомирської області, була погашена, що узгоджується зі змістом п. 2 Додаткової угоди №2, згідно якого заборгованість покупця в сумі 260 000,00 грн. вважатиметься погашеною в день отримання постачальником всієї кількості шин за даною Додатковою угодою.

Факт отримання позивачем обумовленого сторонами вантажу 25.01.2019 підтверджується квитанцією про прийом вантажу (а.с. 168) іт не заперечується позивачем, що свідчить про виконання відповідачем умов Додаткової угоди №2.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Аналогічна норма закріплена і в статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

У п. 7.4. Договору сторони обумовили, що у разі прострочення оплати покупець сплачує постачальнику за весь період прострочення пеню, обчислювальну від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи за несвоєчасне проведення розрахунків, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 162 729,21грн пені, 16 747,66грн 3% річних та 38 228,59грн інфляційних втрат (а.с. 11-12).

При перевірці розрахунків позивача судом першої інстанції встановлено, що вказані нарахування позивач здійснив виходячи із сум проведених оплат, визначаючи період відповідних нарахувань з дати виникнення заборгованості по кожній окремій накладній, а закінчення періоду - датою сплати кожної окремої суми.

Однак, вказаний порядок нарахування в кінцевому результаті узгоджується із здійсненням відповідних нарахувань на суми заборгованості по тим же накладним, із урахуванням проплат на кожну конкретну дату.

Також судом першої інстанції встановлено, що по накладній №РН 0003359 від 23.03.2018 на суму 57 200,00грн, починаючи з оплати за 20.07.2018 по 26.07.2018 та по накладній №НР0004426 від 31.07.2018 на суму 678 900,00грн, з оплати за 21.12.2018 (за період з 08.08.2018 по 06.09.2018) позивачем нараховано пеню у завищеному розмірі.

Нарахування 3% річних позивачем було здійснено також у завищеному розмірі.

При здійсненні судом судом першої інстанції перерахунку було встановлено, що розмір пені яка підлягає стягненню з відповідача становить 155 677,47 грн, 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача становлять 13 683,39 грн.

У стягненні 7 051,74 грн. пені та 3 064,27грн 3% річних відмовлено.

При перевірці інфляційних втрат судом першої інстанції було встановлено, що по платежу від 21.12.2018 позивачем невірно визначено період їх нарахування - серпень 2018 року по січень 2019, тоді як вірним є період з серпня 2018 по грудень 2018. По окремим періодам судом також встановлено їх безпідставне завищення.

Згідно здійсненого судом першої інстанції перерахунку, інфляційні втрати в сумі 38 039,89 грн нараховано обґрунтовано та вірно.

У стягненні 188,70 грн. інфляційних відмовлено

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в сумі 207 400,75грн, з яких: 155 677,47 грн пені, 13 683,39 грн 3% річних, 38 039,89 грн інфляційних, є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню.

В частині стягнення 260 000,00 грн основного боргу, 7 051,74 грн пені, 3 064,27 грн 3% річних, 188,70 грн інфляційних слід відмовити.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції перерахунок щодо нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів дійшла висновку, що він є вірним, а тому погоджується з ним.

Окрім того, здійснений судом першої інстанції перерахунок розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат не заперечується Комунальним підприємством "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради в апеляційній скарзі та визнається Товариством з обмеженою відповідальністю "Тайрс" у відзиві на апеляційну скаргу.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90% посилаючись на скрутне матеріальне становище, а також на те, що за договором поставки ним не було завдано збитків позивачу як учаснику господарських відносин.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічні принципи закріплені у статті 233 Господарського кодексу України, якою встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій є правом суду. При цьому господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку виняткових обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій, а також розмір, до якого підлягає їх зменшення.

При цьому суд повинен врахувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач - Комунальне підприємство "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради з клопотанням про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій до господарського суду Житомирської області не звертався, доказів того, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі не надав.

А тому, колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції був позбавлений можливості вирішити питання про наявність або відсутність виняткових обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій, а також розмір, до якого підлягає їх зменшення.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що сторони укладаючи Договір поставки №ДГ-0000909 від 22.03.2018 року, а також додаткові угоди до нього погодили усі істотні умови, в тому числі ціну, порядок розрахунків, а також строк поставки, а відтак, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання щодо оплати поставленого товару у визначений договором строк, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення виконання взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до статті 42 та абзацу 5 статті 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Отже, здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

Укладаючи спірний договір відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з власної волі погодився на умови поставки, в тому числі і щодо нарахування штрафних санкцій.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що наведені відповідачем аргументи щодо невиконання ним умов договору щодо здійснення оплати за поставлений товар у встановлені строки, передусім є наслідком здійснення ним господарської діяльності, його власного комерційного розрахунку та ризику, а не виникли в силу якихось об`єктивних, незалежних від нього обставин.

Окрім того, в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України обставини щодо недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних нарахувань на 90%, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у правовідносинах які виникли між сторонами у даній справі таке право для суду при винесенні рішення не передбачено діючим законодавством.

А тому, вимоги апелянта щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних нарахувань на 90% колегія суддів вважає безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Статею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. у справі №906/201/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги, у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" Житомирської міської ради на рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. у справі №906/201/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2019 р. у справі №906/201/19 - залишити без змін.

3. Справу №906/201/19 повернути до господарського суду Житомирської області

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "30" липня 2019 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Юрчук М.І.