СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2019 р. Справа № 917/1637/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Крестьянінов О.О.

за участю секретаря Гончарова О.В.

за участю представників:

позивача не з`явився

1-го відповідача не з`явився

2-го відповідача Скрипка Л.В., довіреність №3065 від 12.12.18

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз", м. Київ (вх. №2049 П/2-5)

на рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18 (суддя Семчук О.С., повний текст рішення складено 23.05.2019)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз", м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА", м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська обл.

2. Акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК", м. Київ

про визнання поруки припиненою,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Компанія "Райз" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА" та Акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК" про визнання припиненою поруки за договором № 06/1-20/193 від 24.12.2013, укладеного між сторонами по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір № 06.1-20/192 від 24.12.2013, який забезпечувався порукою, припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку його дії , посилаючись на рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 06/1-20/193 від 24.12.2013, а тому на правовідносини , які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості порука не поширюється.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18 у позові відмовлено повністю.

Мотивуючи судове рішення суд першої інстанції виходив з приписів ст. ст. 598, 559, 599 ЦК України, якими встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; невиконання основного зобов`язання не припиняє охоронних зобов`язань, що забезпечують основне зобов`язання.

Приймаючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів виконання зобов`язання за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013, а відповідно до п. 3.8. договору поруки, він є дійсним по 23.12.2019, у зв`язку з чим дійшов висновку, що договір поруки не припинив свою дію та є чинним. За таких підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Позивач з рішенням господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18 не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення по справі, яким позовні вимоги ПАТ "Компанія "Райз" задовольнити. Витрати по сплаті судового збору покласти на АТ "УКРСОЦБАНК".

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що з огляду на наявність рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013 строк кредитного договору закінчився, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості порука не поширюється, а зобов`язання за договором поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013, укладеним між позивачем, ТОВ "АГРО-АЛЬФА" та АТ «Укрсоцбанк» є припиненими у зв`язку із припиненням забезпеченого ним основного зобов`язання. При цьому скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, керуючись якою вважає, що договір поруки є припиненим у зв`язку із припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що в спірних правовідносинах банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту , що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України та пені за порушення умов договору, звернувшись до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із позичальника ПрАТ «Компанія «Райз» та поручителя ПрАТ «Райз - Максимко». Тобто, такими діями банк, як кредитор, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, з чим погодився і господарський суд міста Києва у справі №910/14247/17, задовольняючи позовні вимоги банку.

Також вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №202/4494/16-ц, чим порушив ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 поновлено ПАТ "Компанія "Райз" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Компанія "Райз" на рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18 та призначено її до розгляду на 25.07.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ "УКРСОЦБАНК" проти доводів апеляційної скарги заперечує, посилаючись на приписи ст. ст. 526, 559,598,599 ЦК України зазначає, що апелянт помилково ототожнює поняття договір та зобов`язання, в той час як, зобов`язання за кредитним договором за наведеними позивачем підставами не є припиненими, отже порука є чинною, про що також правомірно зазначив суд першої інстанції під час розгляду позовних вимог ПрАТ «Компанія «Райз». Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання 25.07.2019 представники позивача та 1-го відповідача не з`явились, про причини нез`явлення суд не повідомили.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення позивача та 1-го відповідача про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та 1-го відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні 25.07.2019 усні пояснення представника 2-го відповідача, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 24.12.2013 між ПАТ Укрсоцбанк (кредитор за договором) та ПАТ Компанія Райз (позичальник за договором) укладено кредитний договір № 06.1-20/192 (далі - Кредитний договір), за яким кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти з метою фінансування обігових коштів Позичальника.

За умовами п. 1.1 Кредитного договору Банк надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 10.000.000,00 доларів США з можливістю отримувати в доларах США та з терміном кредиту до 23.12.2016.

Додатковою угодою № 3 від 18.08.2015 внесено зміни до п. 1.1 кредитного договору та визначено, що Банк надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту еквівалентну 10.000.000,00 доларів США з можливістю отримувати в гривні та доларах США та з терміном кредиту до 31.12.2026.

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду м. Києва від 17.10.2017 по справі №910/14247/17, яке за результатом апеляційного та касаційного перегляду залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

24.12.2013, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 06.1-20/192, між AT Укрсоцбанк (Банк за договором), ПАТ Компанія Райз (Позичальник за договором) та ТОВ Агро-Альфа (Поручитель за договором) укладено договір поруки № 06/1-20/193 (далі - Договір поруки), відповідно до умов п. 1.1 якого у зв`язку із укладенням між Банком та Позичальником кредитного договору № 06.1-20/192 від 24 грудня 2013 року (зі змінами та доповненнями, які можуть вноситись до нього, і разом з усіма додатками до нього далі - Кредитний Договір), Поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань Позичальника за Кредитним Договором, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати Позичальником у відповідності з Кредитним Договором.

Поручитель ознайомлений з умовами Кредитного Договору, відповідно до якого Позичальник" зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі 10 000 000,00 (десять мільйонів) доларів США не пізніше 23 грудня 2016 року, сплатити проценти за процентною ставкою в розмірі, зазначеному у Кредитному Договорі, але не більше 14 (чотирнадцяти) % річних для кредитних коштів, отриманих в доларах США, а також сплатити комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов Кредитного Договору (п. 1.2 Договору поруки).

Підписанням цього Договору поручитель безвідклично надає згоду на майбутню зміну будь-яких умов Кредитного Договору (в тому числі щодо змін, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя), новацію зобов`язань за Кредитним договором у інше зобов`язання, будь-яку заміну боржника за Кредитним договором (в т.ч. в результаті спадкування чи правонаступництва), без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди до цього Договору.

Пунктом 1.3 договору поруки встановлено, що поручитель, як солідарний боржник, зобов`язується сплатити банку всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом двох робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги без будь-яких заперечень, перевірок або запитів щодо обґрунтованості вимоги, без будь-яких взаємозаліків, вирахувань та утримань. Такі платежі повинні бути сплачені поручителем на рахунки банку, вказані у вимозі.

Відповідно до п. 3.8., договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє по 23.12.2019.

18.12.2014 сторонами укладено договір про внесення змін № 1 до Договору поруки згідно умов якого поручитель ознайомлений з умовами Кредитного Договору, відповідно до якого Позичальник зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі еквівалентній 10 000 000,00 (десять мільйонів) доларів США не пізніше 23 грудня 2016 року, сплатити проценти за процентною ставкою, що є змінюваною для часток в доларах США і складається з: (і) маржі 7 (сім) % річних та (іі) Ставки LIBOR (шестимісячного, відповідно до валюти частки), при цьому максимальний розмір, до якого може бути збільшена процентна ставка для часток в доларах США складає 14 (чотирнадцять) % річних, процентною ставкою, що є фіксованою для часток в гривні та становить 17 (сімнадцять) % річних, а також сплатити комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов Кредитного Договору.

01.09.2015 сторонами укладено договір про внесення змін № 2 до Договору поруки, відповідно до якого Поручитель ознайомлений з умовами Кредитного Договору, відповідно до якого Позичальник зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі еквівалентній 10 000 000,00 (десять мільйонів) доларів США не пізніше 31 грудня 2026 року, сплатити проценти за процентною ставкою, що є змінюваною для часток в доларах США і складається з: (і) маржі 7 (сім) % річних та (іі) Ставки LIBOR (шестимісячного, відповідно до валюти частки), при цьому максимальний розмір, до якого може бути збільшена процентна ставка для часток в доларах США складає 14 (чотирнадцять) % річних, процентна ставка для часток в гривні є фіксованою та становить з 18 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року - 8% річних; з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року - 10 % річних; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року - 12% річних; з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2022 року - 14 % річних; з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2024 року - 16 % річних; з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2026 року - 18 % річних а також сплатити комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов Кредитного Договору.

07.10.2015 між сторонами укладено договір про внесення змін № 3 до Договору поруки відповідно до якого Поручитель ознайомлений з умовами Кредитного Договору, відповідно до якого Позичальник зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі еквівалентній 10 000 000,00 (десять мільйонів) доларів США не пізніше 31 грудня 2026 року, сплатити проценти за процентною ставкою, що є змінюваною для часток в доларах США і складається з: (і) маржі 7 (сім) % річних та (іі) Ставки LIBOR (шестимісячного, відповідно до валюти частки), при цьому максимальний розмір, до якого може бути збільшена процентна ставка для часток в доларах США складає 14 (чотирнадцять) % річних, процентна ставка для часток в гривні є фіксованою та протягом періоду з 18 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року - 8% (вісім процентів) річних; з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року - 10 % (десять процентів) річних; з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2022 року - 12 % (дванадцять процентів) річних; з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2026 року - 14 % (чотирнадцять процентів) річних, а також сплатити комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов Кредитного Договору.

Через невиконання позичальником умов Кредитного договору № 06.1-20/192 АТ Укрсоцбанк у серпні 2017 року звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ Компанія Райз та ПрАТ Райз-Максимко (поручитель за іншим договором поруки) про дострокове стягнення заборгованості у розмірі 214 014 654,13 грн.

В свою чергу 03.10.2017 ПрАТ Райз-Максимко звернулося із зустрічним позовом до ПАТ Укрсоцбанк та ПАТ Компанія Райз про визнання поруки за договором № 06.1-20/194 від 24.12.2013 припиненою, який мотивований тим, що порука є припиненою, оскільки кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

17.10.2017 господарським судом міста Києва у справі № 910/14247/17 прийнято рішення, яким позовну заяву АТ Укрсоцбанк задоволено, стягнуто солідарно з ПАТ Компанія Райз і ПАТ Райз-Максимко 214 014 654,13 грн. заборгованості по тілу кредиту.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

25.01.2018 Київським апеляційним господарським судом апеляційну скаргу ПАТ Компанія Райз на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 по справі № 910/14247/17 залишено без задоволення.

02.05.2018 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду касаційну скаргу ПАТ Компанія Райз залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17 - без змін.

Звертаючись до суду з позовом в межах справи №917/1637/18 про визнання припиненою поруки за договором № 06.1-20/193 від 24.12.2013 позивач посилався на рішення господарського суду міста Києва у справі №910/14247/17 та зазначав, що вказаним рішенням встановлено обставини невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013, а також обставини направлення банком вимоги від 21.12.2016 на адресу позичальника щодо дострокового погашення кредиту.

Вказані обставини позивач вважав такими, що свідчать про припинення дії кредитного договору № 06.1-20/192 від 24.12.2013, оскільки вважав, що банк, звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення коштів з позичальника, тим самим змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, а тому, зобов`язання ТОВ «Агро-Альфа» за договором поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 є припиненими у зв`язку із припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Також, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію про те, що з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

З огляду на вказані доводи позивач вважав, що зобов`язання за договором поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 є такими що припинились.

АТ «Укрсоцбанк» із твердженням позивача, що кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги боржнику про дострокове погашення заборгованості в повному обсязі не погоджується, посилаючись на практику Касаційного цивільного суду по справі № 564/2199/15-ц від 14.02.2018 в якій суд дійшов висновку, що позивач втратив право здійснювати нарахування відсотків за кредитним договором, та не позбавлений права щодо стягнення заборгованості з поручителів по тілу кредиту, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного Кодексу України. Як вважає другий відповідач, в даній постанові касаційний цивільний суд жодним чином не трактує того факту, що порука є припиненою у разі наявності рішення про стягнення заборгованості з позичальника чи поручителів. Таким чином, АТ «Укрсоцбанк» вважає, що твердження позивача стосовно того, що банком змінено строк виконання зобов`язання, а також, що AT Укрсоцбанк втрачено право на звернення до суду з позовними вимогами за Договорами поруки є бездоказовими та необґрунтованими, оскільки дані положення можуть застосовуватися лише до тих акцесорних зобов`язань, в яких чітко не визначено строку дії договору, натоміть, у договорі поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 сторонами чітко узгоджено строк його дії.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є предметом апеляційного перегляду.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Як встановлено апеляційним судом, АТ «Укрсоцбанк» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення солідарно з ПАТ "Компанія "Райз" та ПрАТ "Райз-Максимко" 214 014 654, 13 грн. заборгованості по тілу кредиту, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013 та договором поруки, укладеним в його забезпечення.

Крім того, ПрАТ "Райз-Максимко" звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до АТ "Укрсоцбанк" та ПАТ "Компанія "Райз" про визнання припиненою поруки за договором поруки №06.1-20/194 від 24.12.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду 25.01.2018 та постановою Верховного Суду від 02.05.2018, первісний позов ПАТ "Укрсоцбанк" задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ПАТ "Компанія "Райз" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" 214 014 654, 13 грн. заборгованості по тілу кредиту. В задоволенні зустрічного позову ПАТ "Райз-Максимко" відмовлено повністю.

Частиною ч. 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17, яке набрало законної сили у встановленому порядку, не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Отже, факт прострочення виконання грошових зобов`язань та розмір заборгованості ПАТ "Компанія "Райз" як позичальника за Кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013, встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17 та , відповідно до ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи.

Пунктом 1.3 договору поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013-3 встановлено, що поручитель (ТОВ «Агро-Альфа» ), як солідарний боржник, зобов`язується сплатити банку всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом десяти робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги. Такі платежі повинні бути сплачені поручителем на рахунки банку, вказані у вимозі.

Стаття 554 Цивільного кодексу України встановлює правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, та передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Із положень ст. 554 Цивільного кодексу України випливає, що хоча поручитель і пов`язаний із боржником певними зобов`язальними відносинами, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виходячи із вищенаведених приписів, а також те, що між позивачем, першим та другим відповідачами було укладено договір поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013, поручитель - ТОВ «Агро-Альфа», прийняв на себе зобов`язання відповідати перед банком за зобов`язання позичальника в разі порушення останнім зобов`язань за Кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013.

Позивач, як на підставу заявлених вимог про визнання договору поруки припиненою, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц, вважає, що з огляду на приписи ч. 1 ст. 559 порука за кредитним договором припинилась у зв`язку із прийняттям рішення по справі №910/14247/17 , а тому, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлено договором поруки.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 559 Цивільного кодексу України передбачено підстави припинення зобов`язань з поруки.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Також ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, законодавець передбачив додаткові підстави припинення поруки, а саме: правила обмежувальних строків (шестимісячного та тривалістю в один рік), які вступають в дію, відповідно, лише у разі, якщо договором поруки не встановлено строк дії поруки, а основним договором не визначено строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно до умов п. 3.8 договору поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 сторонами погоджено строк його дії та зазначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє по 23.12.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки.

Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №490/5224/14-ц.

Таким чином, виходячи з умов п. 3.8. договору поруки відсутні підстави для твердження щодо припинення його дії.

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Охоронні зобов`язання, які випливають із основного та забезпечують його, враховуючи не виконання основного зобов`язання не припиняються.

Таким чином, припинення (розірвання) договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не має наслідком припинення зобов`язань сторін, які виникли під час дії договору та які не виконані сторонами. У зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що наявність судового рішення по справі №910/14247/17 про стягнення заборгованості з позичальника не є підставою для припинення поруки.

За приписами ч.3 ст. 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим, враховуючи вимоги ст. 599 ЦК України, якою встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, можна дійти висновку, що з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими.

Водночас, позивачем не надано доказів належного виконання зобов`язань по погашенню заборгованості по кредитному договору № 06.1-20/192 від 24.12.2013.

При цьому, оскільки в договорі № 06.1-20/193 від 24.12.2013 сторонами погоджено дату до якого він є дійсним, а доказів виконання зобов`язань за вказаним договором матеріали справи не містять, суд вважає, що спірний договір поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 є чинним.

При цьому колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що кредитний договір № 06.1-20/192 від 24.12.2013 припинив свою дію, отже є припиненим і договір поруки, правомірно відхилено судом першої інстанції оскільки поняття дати виконання зобов`язання та строку дії договору різняться та не є рівнозначними в розумінні законодавчих норм.

Крім того, правовий аналіз статей 598, 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання, які забезпечують виконання основного зобов`язання, не можуть бути припиненими в разі невиконання основного зобов`язання.

Таким чином, оскільки станом на час прийняття оскаржуваного рішення зобов`язання ПрАТ "Компанія "Райз" щодо повернення заборгованості за кредитом, розмір якої, підтверджений судовим рішенням, не припинилось, доказів його належного виконання в матеріалах справи немає, враховуючи встановлений у договорі поруки строк його дії, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати припиненою поруку за договором № 06.1-20/193 від 24.12.2013.

Як стверджує позивач, звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення з позичальника боргу, забезпеченого спірним договором поруки, банк на власний розсуд змінив умови договори поруки, що є підставою для його припинення відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч 1, 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно де ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, рішенням у справі №910/14247/17 встановлені обставини щодо наявності заборгованості ПрАТ «Компанія «РАЙЗ» за кредитним договором №06.1-20/192 від 24.12.2013 року (із змінами та доповненнями) та прийнято судове рішення про стягнення даної заборгованості у примусовому порядку. В той же час, забезпечене порукою зобов`язання після прийняття судового рішення не припинилось, а лише змінився строк його виконання. При цьому, в даному випадку, пунктом 3.8 Договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє по 23.12.2019.

Крім того, виходячи з вимог ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов`язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

Верховний суд України у правовій позиції у справі за № 6-1539цс17 від 13.09.2017 зазначив, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Більше того, як вбачається з договору поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 (та додаткових угод до нього) поручитель був обізнаний з умовами кредитного договору та, відповідно, погодився з ним. Право ж на дострокове стягнення було передбачено кредитним договором, а тому посилання позивача на зміну основного зобов`язання, як на підставу припинення поруки, не можна вважати обґрунтованим.

При цьому в ПрАТ «Компанія «Райз» не доведено в чому саме полягали ці зміни і до якого збільшення зобов`язання поручителя вони призвели.

Враховуючи викладене, звернення АТ «Укрсоцбанк» до суду з позовом про дострокове погашення кредиту, у зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором не можна вважати зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшив обсяг його відповідальності.

Щодо доводів апелянта про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції відійшов від правової позиції щодо застосування норм права, викладеної Верховним Судом України у справі № 202/4494/16-ц, колегія суддів зазначає, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц викладено таку правову позицію:

"Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Оскільки ПАТ КБ "ПриватБанк" вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, Велика Палата Верховного Суду вважає, що із рішень судів попередніх інстанцій необхідно виключити посилання на пропуск позивачем визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України строку для пред`явлення вимог до поручителя та припинення поруки ОСОБА_4, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають зміні із зазначенням про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.".

Водночас, колегія суддів вважає, що обставини зазначеної справи та справи, що розглядається, не є тотожними, оскільки в зазначеній справі Верховний Суд зробив висновок, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.

Водночас, з даного висновку не витікає, що зобов`язання поручителя, як солідарного боржника припиняються й відносно зобов`язань, що виникли до набрання чинності рішенням суду (в даному випадку солідарний обов`язок поручителя повернути суму отриманого позичальником кредиту та сплатити нараховані відсотки за його використання).

Виходячи з правових норм ч. 1 ст. 559 ЦК України , порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Водночас, припинення (розірвання) договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не має наслідком припинення зобов`язань сторін, які виникли під час дії договору та які не виконані сторонами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта, що у наведеній постанові Верховного Суду не міститься висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості є підставою для припинення поруки.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачем доказів належного виконання зобов`язання щодо повернення заборгованості за кредитом у розмірі, встановленому рішенням господарського суду міста Києва №910/14247/17 не надано, приймаючи до уваги встановлений у договорі поруки № 06.1-20/193 від 24.12.2013 строк дії, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати припиненою поруку за договором № 06.1-20/193 від 24.12.2013.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Оскільки апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою останньому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 270, пунктом 1 частини 1 статті 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.05.2019 у справі № 917/1637/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 30.07.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя О.А. Пуль

Суддя О.О. Крестьянінов