ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2019 р. Справа№ 910/15558/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання Бендюг І.В.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 23.07.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 22.01.2019

у справі № 910/15558/18 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір"

про стягнення 247 459, 04 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" про стягнення 247.459,04 грн., з яких: 121.984,36 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, 52.585,35 грн. інфляційних втрат, 24.781,24 грн. 3% річних, 12.198,43 грн. штрафу, 35.909,66 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 15273/4-1-10 від 07.04.2016 про надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/15558/18 позов задоволено повністю.

На підставі рішення суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" підлягає стягненню на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" 121 984 грн. 36 коп. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, 52 585 грн. 35 коп. інфляційних втрат, 24 781 грн. 24 коп. 3% річних, 12198 грн. 43 коп. штрафу, 35 909 грн. 66 коп. пені та 3 711 грн. 89 коп. судового збору.

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності матеріалами справи наявності заборгованості за надані позивачем послуги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що позивачем порушено норм процесуального права (ст. 19 ГПК України) , яким передбачено процедуру досудового врегулювання спору між сторонами та нехтування обов'язком щодо надіслання матеріалів позовної заяви та додатків до неї на адресу відповідача.

Відповідач також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін чим було порушено право відповідача подавати до суду документи на підтвердження оплати за спожити комунальні послуги.

Апелянт також вважає неправомірним нарахування відсотків річних та інфляційних на спірну заборгованість, оскільки нарахування відсотків відповідно до статті 625 ЦК України здійснюється за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Водночас відповідач не отримує на свій рахунок та не користується сплаченими на рахунок позивача коштами населення за спожиті послуги.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти її вимог, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

07.04.2016 між позивачем (змінено найменування з Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал") (далі - постачальник) та відповідачем (змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервісна компанія "Простір" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір") (далі - абонент) було укладено договір № 15273/4-1-10 на надання послуг водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації міста Києва за адресами об'єктів водоспоживання, зазначеними у дислокації об'єктів водоспоживання та водовідведення та на підставі пред'явлених абонентом умов (дозволу) на скид стічних вод у систему каналізації м. Києва (далі - умови), а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах договору та дотримуватись порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за Договором.

Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 7.1, яким встановлено, що договір укладається строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання сторонами і вважається пролонгованим на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна зі сторін письмового не повідомить іншу сторону про його припинення.

Доказів припинення договору до матеріалів справи не подано, з огляду на що судом встановлено, що строк його дії пролонгувався автоматично та діяв в період, за який пред'явлено до стягнення заборгованість в межах даної справи.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Договором визначено, що оплата вартості послуг здійснюється абонентом щомісячно у безготівковій формі у п'ятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документа до банківської установи абонента. У разі неотримання від постачальника поточного щомісячного розрахункового документа, абонент здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше 5-го числа наступного місяця платіжним дорученням, виходячи з діючого тарифу та фактичної кількості наданих йому послуг. (пункти 2.2.2., 2.2.3 Договору).

Наявними в матеріалах справи документами, а саме, рахунками, актами про зняття показань з приладу обліку, витягами з банківських виписок, підтверджується, що:

- за період з червня 2016 року по липень 2018 року за кодом 10-2267 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 928.891,49 грн., з яких відповідачем оплачено 884.494,71 грн.;

- за період з квітня 2018 року по липень 2018 року за кодом 10-4321 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 8.998,08 грн., з яких відповідачем оплачено 6.626,06 грн.;

- за період з жовтня 2015 року по липень 2018 року за кодом 10-52267 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 299.764,27 грн., з яких відповідачем оплачено 224.548,71 грн.

За твердженнями позивача, абонентом не було належним чином виконано свої обов'язки з оплати послуг, наданих Приватним акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал":

- за кодом 10-2267 в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 44.396,78 грн.;

- за кодом 10-4321 в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 2.372,02 грн.;

- за кодом 10--52267 в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 75.215,56 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 509 Цивільного Кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з відповідними приписами ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, останній за своєю природою є договором надання послуг, за умовами якого одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договірні правовідносини між сторонами регулюються також Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", сферу дії якого визначено статтею 2 Закону, відповідно до якої дія вказаного Закону поширюється на всі суб'єкти господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об'єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, а також на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води, станом джерел та систем питного водопостачання, а також споживачів питної води.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" централізоване питне водопостачання - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Водовідведення визначено приписами вказаного Закону як господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

При цьому, вода питна - це вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає державним стандартам та санітарному законодавству.

Споживач питної води - це юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб/послуг з постачання питної води, якість якої відповідає зазначеним ДСанПІН 2.2.4-171-10, та водовідведення.

Статтею 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" визначено, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності. Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Тобто, ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" передбачає надання послуг з питного водопостачання на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" є підприємством питного водопостачання, яке надає послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення.

Відповідач є споживачем послуг з постачання питної води, якість якої відповідає Державним санітарним нормам та правилам "Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною", затвердженим Наказом № 400 від 12.05.10. Міністерства охорони здоров'я України, та водовідведення.

Як встановлено судом першої інстанції, за період з червня 2016 року по липень 2018 року за кодом 10-2267 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 928.891,49 грн.; за період з квітня 2018 року по липень 2018 року за кодом 10-4321 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 8.998,08 грн.; за період з жовтня 2015 року по липень 2018 року за кодом 10-52267 позивачем було надано, а відповідачем спожито послуг з водопостачання та водовідведення на суму 299.764,27 грн.

При цьому, відповідачем не було належним чином виконано свої обов'язки з оплати послуг.

Відповідно до п. 2.2.4 договору у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документа до банківської установи письмово повідомити про це постачальника та у цей же строк направити представника з обгрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Однак, відповідачем не надано доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог.

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач вказав на те, що будинок 96-б по вул. Дмитрівський не перебуває на обслуговуванні у ТОВ «УК «Простір» та договором не передбачено його обслуговування, у зв'язку з чим усі нарахування які проводив позивач по даному будинку є неправомірними.

Разом з тим, з наданих позивачем пояснень та поданих доказів (зокрема розшифровки рахунків абонента) колегія суддів встановила, що позивачем помилково вказана адреса «вул. Дмитрівська,96-б» у дислокації до договору та є механічною опискою, оскільки нарахування за послуги здійснювалось позивачем саме за адресою вул. Дмитрівська, 56-б та перебуває на обслуговуванні у відповідача.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за договором в сумі 121 984,36 грн.

Позивачем також пред'явлено до стягнення 52.585,35 грн. інфляційних втрат, 24.781,24 грн. 3% річних, 12.198,43 грн. штрафу, 35.909,66 грн. пені.

Відповідно до ч. 1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За безпідставну відмову від оплати направлений рахунок або вимогу щодо оплати абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від несплаченої суми (п. 4.6 Договору).

За умовами п. 4.2 Договору у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Суд першої інстанції здійснив власний перерахунок пені, за порушення строків оплати послуг, перевірений судом апеляційної інстанції, у зв'язку з чим з відповідача підлягає до стягнення пені в сумі 35.909,66 грн. та штрафу в розмірі 12.198,43 грн.

Одночасно, ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 52.585,35 грн. інфляційних втрат, 24.781,24 грн. 3% річних.

При цьому, у застосуванні індексації було враховано рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997. "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" Верховного Суду України та Інформаційному листі № 01-06/928/2012 від 17.07.12. Вищого господарського суду України "Про практику застосування ВГСУ у розгляді справ окремих норм матеріального права, відповідно до яких сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Вказані рекомендації щодо нарахування на суму заборгованості інфляційних втрат також викладено у Листі № б/н від 01.07.14. Верховного суду України "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві".

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" та стягнення з відповдіача 121.984,36 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, 52.585,35 грн. інфляційних втрат, 24.781,24 грн. 3% річних, 12.198,43 грн. штрафу, 35.909,66 грн. пені.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання апелянта на необхідність досудового врегулювання спору у відносинах, що склались між сторонами, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб'єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Вказаною нормою Господарського кодексу України передбачено, що позивач при порушенні його прав та інтересів має право звернутися до відповідача з письмовою претензією, тобто це є саме правом позивача, а не його обов'язком.

Крім того, відповідно до частини 1, 2 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частиною 4 статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи:

1) про банкрутство;

2) за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій);

4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції;

6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю);

7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна;

8) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

9) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3 - 8 цієї частини.

Сума спору уданій справі становить 247.459,04 грн., тобто є меншою ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня 2018 року, та не підпадає інші під вимоги частини 4 статті 247 ГПК України.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилами ст. 250 Кодексу, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

З огляду на малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2018 про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Крім того, роз'яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 27.11.2018 про відкриття провадження у справі направлялась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, для місцезнаходження відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" - 04050, м. Київ, вул. Тургенівська, 82-А (на вказану адресу також направлявся позов з додатками).

Однак, станом на дату розгляду справи та прийняття оскаржуваного рішення в матеріалах справи містяться повернутий поштою конверт за номером поштового відправлення 671 із копією процесуального документу з адреси відповідача із зазначенням причини повернення "за закінченням встановленого терміну зберігання".

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п.5 ч.5 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач був повідомлений належним чином про розгляду справи у суді першої інстанції та у визначений ухвалою від 27.11.2018 термін міг скористатись наданим йому правом на звернення із заявою про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з відзивом та подати відповідні докази на підтвердження своїх доводів. З матеріалів справи вбачається, що відповідач таким правом не скористався, у зв'язку з чим, суд першої інстанції прийняв рішення за наявними у справі матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.

З викладеного не вбачається порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач також стверджує про неправомірність нарахування на спірну заборгованість інфляційних та відсотків на підставі статті 625 ЦК України, оскільки на думку апелянта, нарахування сум на підставі вказаної статті здійснюється за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

Однак дане твердження відповідача є хибним, що випливає з самого змісту статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказівок щодо нарахування відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами дана норма права не містить.

Оскільки судами встановлено обставини порушення зобов'язання щодо своєчасної оплати послуги з водопостачання та водовідведення, позивачем правомірно нараховано інфляційні та відсотки річних на суму заборгованості.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/15558/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 269, 273, 275, 276, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Простір" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/15558/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/15558/18 залишити без змін.

Матеріали справи №910/15558/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 26.07.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська