РІШЕННЯ

24 липня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/202/19

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом Громадської організації "Тернопільські підсумки"

до відповідача 1 Тернопільської міської ради

відповідача 2 Виконавчого комітету Тернопільської міської ради

відповідача 3 Управління обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" Ресторан, бульвар Т. Шевченка, 23, м. Тернопіль, 46001

про визнання незаконним та скасування рішення позачергової 29 сесії 7 скликання Тернопільської міської ради від 14.11.2018 №7/п29/3; визнання недійсним договору купівлі - продажу єдиного майнового комплексу

за участі представників:

позивача: Багранюк В.С. - адвокат;

відповідачів 1,2,3 : Сухарська А.В. - представник;

третьої особи : Дубовий А.М. - адвокат.

Суть справи:

Громадська організація "Тернопільські підсумки" звернулась до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради та Управління обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення позачергової 29 сесії 7 скликання Тернопільської міської ради від 14.11.2018 №7/п29/3 та визнання недійсним договору купівлі-продажу єдиного майнового комплексу.

Відповідно до клопотання Громадської організації, судом, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено ТОВ "Україна" Ресторан.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, що підтримані у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на те, що органом місцевого самоврядування прийнято спірне рішення з порушенням Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна". Зокрема, всупереч цього нормативно-правового акту було відчужено єдиний майновий комплекс без проведення аукціону, а обраний Тернопільською міською радою спосіб приватизації не міг бути застосований у спірних правовідносинах, оскільки для цього не було належних підстав. Як наслідок, договір купівлі-продажу, що укладений на підставі протиправного рішення, суперечить цивільному законодавству, а відтак підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Повноважний представник відповідачів 1, 2, 3 проти позовних вимог заперечила з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву №б/н (вх. №7734) від 03.05.2019 та №372/9-у від 02.05.2019. Зокрема, органи місцевого самоврядування зазначають, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації. Натомість, на думку відповідачів, рішення міської ради прийняте відповідно до законодавства та в межах визначеної компетенції і не порушує прав позивача.

Крім цього, за твердженням суб`єкта владних повноважень, Громадською організацією не надано жодного доказу на обґрунтування невідповідності оскаржуваного договору купівлі-продажу вимогам ст.203 ЦК України.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмових поясненнях №б/н (вх. №9447) від 27.05.2019. Зазначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, як стверджує третя особа, позивачем не доведено того, що прийняття відповідачем 1 рішення №7/п29/3 та укладення на його виконання договору порушують, не визнають або оспорюють права громадської організації, яка суб`єктом цих правовідносин не являється.

Розгляд даного спору здійснювався із технічною фіксацією судового процесу в порядку ст.222 ГПК України.

Ухвалою суду від 03.07.2019, відповідно до ст.185 ГПК України, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, пояснення представників сторін та третьої особи, господарський суд встановив наступне.

08.09.2010 між Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради (Наймодавець) та ТОВ "Україна" Ресторан (Наймач) було укладено договір найму цілісного майнового комплексу філії "Ресторан Україна" комунального підприємства "Еней" Тернопільської міської ради, згідно п.1.1. якого Наймодавець на підставі рішення Виконкому від 10.06.2010 №941 передає, а Наймач приймає в строкове платне користування терміном на 10 років цілісний майновий комплекс , що знаходиться за адресою: м АДРЕСА_1 . Ця угода укладена строком на 10 років та діє з 08.09.2010 по 01.09.2020 включно (п.10.1 правочину). Договір нотаріально посвідчений і зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за №4104738.

Рішенням №903 від 21.08.2013, на підставі клопотання ТОВ "Україна" Ресторан №17 від 21.06.2013, представлених матеріалів роботи постійно діючої комісії, утвореної рішенням Виконкому №1636 від 10.10.2012, Виконавчий комітет Тернопільської міської ради вирішив надати дозвіл ТОВ "Україна" Ресторан здійснити невід`ємні поліпшення орендованого майна комунальної власності, нежитлових приміщень, за адресою АДРЕСА_1 , згідно представлених кошторисів.

27.08.2018 ТОВ "Україна" Ресторан звернулось до Управління обліку та контролю за використанням комунального майна із заявою №16 про включення орендованого цілісного комплексу в перелік об`єктів, які підлягають приватизації шляхом викупу Наймачем.

Рішенням Тернопільської міської ради №7/п29/3 від 14.11.2018, з посиланням на п.4 ст.11 та ст.18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" вирішено включити в перелік об`єктів, що підлягають приватизації та затвердити до приватизації єдиний майновий комплекс філії "Ресторан Україна" комунального підприємства "Еней", що знаходиться за адресою бул. Шевченка, 23, шляхом викупу Орендарем. Зобов`язано Управління обліку та контролю за використанням комунального майна здійснити продаж об`єкта за ціною не менше 30 000 000 грн, без відшкодування вартості невід`ємних поліпшень.

18.01.2019 між Управлінням обліку та контролю за використанням комунального майна Тернопільської міської ради (Продавець) та ТОВ "Україна" Ресторан (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1.1. якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця (продати шляхом викупу) майно єдиного майнового комплексу філії "Ресторан Україна" комунального підприємства "Еней", яке є комунальною власністю, а Покупець зобов`язується прийняти у власність (купити) зазначене майно.

Даний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевичем О.О. і зареєстрований у реєстрі за №44.

Згідно Акту №135/9-у від 14.02.2019 комунальне майно передано Покупцю.

Громадянка ОСОБА_1 14.03.2019 звернулась до Громадської організації "Тернопільські підсумки" з проханням особистого втручання в ситуацію, що виникла навколо приватизації ресторану "Україна" у м. Тернополі, оскільки, на її думку, вона проведена не прозоро та із значними порушеннями нормативних документів.

Окрім цього, громадянин ОСОБА_2 , який є засновником Громадської організації, звертався до органів місцевого самоврядування із листом від 25.09.2018, у якому висловив бажання придбати спірний цілісний майновий комплекс для власних потреб і просив провести електронні торги та відкритий аукціон по придбанню даного приміщення .

За положеннями статуту ГО "Тернопільські підсумки", завданням останньої є об`єднання громадян (жителів м. Тернопіль) для задоволення та захисту їх законних інтересів. Оспорюваним рішенням відповідача 1 №7/п29/3 від 14.11.2018 відбулось відчуження комунального майна, яке належить прямо чи опосередковано територіальній громаді м. Тернопіль. Таким чином, як стверджує позивач, захист законних майнових інтересів членів громадської організації та громади міста Тернополя слугує підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити з наступних міркувань.

У відповідності до ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожен також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондують положенням статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які підтверджували би факт порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Згідно із п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності, зокрема, органу місцевого самоврядування.

Позивач у позовній заяві вказав на те, що відповідно до п.2.2. Статуту Громадської організації "Тернопільські підсумки" одним із основних напрямків діяльності організації в межах чинного законодавства є можливість на звернення у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами. Одним із завдань організації є представництво інтересів громадян України, на підставі письмової заяви останніх.

За змістом статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 зазначеного Кодексу).

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом судового захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню, суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №910/2280/17 та від 14.02.2019 у справі №911/792/18.

За змістом статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

У розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд, шляхом відкриття провадження у справах, здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Вимоги позивача у даній справі фактично зводяться до встановлення факту невідповідності прийнятого відповідачем рішення №7/п29/3 від 14.11.2018 і укладеного на його виконання правочину вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним і скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Разом із тим факт, що має юридичне значення, може встановлюватися господарськими судами лише у разі наявності та розгляду між сторонами спору про право і його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №921/325/17-г/13.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про громадські об`єднання" громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. В свою чергу громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Згідно ст. 3 Закону України "Про об`єднання громадян" громадською організацією є об`єднання громадян для задоволення та захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів.

Із наведених законодавчих приписів вбачається, що метою створення та діяльності громадської організації, як однієї з форм об`єднання громадян, є задоволення та захист різноманітних інтересів її членів.

В Рішенні Конституційного Суду України від 28.11.2013 №12-рп/2013 у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" щодо офіційного тлумачення положень п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у взаємозв`язку із положеннями п. "г" ч. 1 ст. 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права" зазначено, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

При цьому суд констатує, що Закони України "Про приватизацію державного та комунального майна" та "Про громадські об`єднання" не встановлюють права громадських об`єднань на звернення до суду за захистом інтересів інших осіб.

Повноваження на захист прав, свобод та інтересів інших осіб, а тим більше державних чи суспільних інтересів, встановлюються законами України.

Так, за ч.1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представницьким органом територіальної громади є відповідно сільські, селищні, міські ради, які здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Тобто представницьким органом територіальної громади міста Тернополя є відповідна рада. Відтак, окрема організація не може діяти та виступати від імені та в інтересах такої громади.

В свою чергу, згідно із п.2.3 свого Статуту, ГО "Тернопільські підсумки" вправі самостійно бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства. Однак, у справі немає жодного доказу того, що безпосередньо громадська організація була учасником спірних цивільно-правових відносин, а отже і доказів порушення її особистих прав чи охоронюваних законом інтересів.

Щодо наявного приватно-правого інтересу громадянина ОСОБА_2 , який виник внаслідок його наміру прийняти участь у придбанні об`єкту приватизації як покупця, суд зазначає, що за імперативними конституційними положеннями кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Реалізація цього права ніким не може бути обмежена та не потребує ніякого додаткового погодження чи представництва з боку громадської організації чи будь-кого іншого. До того ж, громадянин ОСОБА_3 самостійно звернувся із позовом про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради від 14.11.2018 року №7/п29/3, за яким ухвалою Господарського суду Тернопільської області відкрито провадження.

З наведеного в сукупності суд констатує, що оскаржувані рішення та договір жодним чином не порушують прав та охоронюваних інтересів громадської організації - позивача, який не є учасником спірних правовідносин. Відтак, у задоволенні його позову з цих підстав слід відмовити у повному обсязі.

Окрім цього, зважаючи на положення ч.4 п.4 ст.238 ГПК України, за якими, поряд із іншим, у мотивувальній частині рішення суду зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Приписами ст.30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальним громадам міст, серед іншого, належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, підприємства, установи та організації, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно із п.30 ч.1 ст.26 цього ж Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, як прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, ухвалюється місцевою радою. Включення нових об`єктів до цього переліку здійснюється шляхом ухвалення окремого рішення щодо кожного об`єкта комунальної власності.

Таким чином, вище переліченими нормами підтверджується право Тернопільської міської ради на прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" до об`єктів малої приватизації належать, зокрема, єдині майнові комплекси державних і комунальних підприємств, їх структурних підрозділів, у тому числі єдині майнові комплекси та їх структурні підрозділи, що передані в оренду, крім єдиних майнових комплексів державних і комунальних підприємств, що належать до об`єктів великої приватизації.

Згідно п.2 ч.1 ст.13 цього ж Закону приватизація державного або комунального майна здійснюється, серед іншого, шляхом викупу об`єктів приватизації.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" об`єкти малої приватизації продаються виключно на електронних аукціонах.

Разом з тим, об`єкт, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, перебував в оренді ТОВ "Україна" Ресторан, на підставі договору найму від 08.09.2010.

За приписами ч.1 ст.18 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", приватизація об`єктів державної та комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті.

Окрім цього, пункт 3 статті 146 Господарського кодексу України містить правову норму, за якою приватизація державних (комунальних) підприємств чи їх майна здійснюється шляхом: купівлі - продажу об`єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом, іншими способами, що передбачають конкуренцію покупців; викупу цілісного майнового комплексу державного (комунального) підприємства, зданого в оренду, у випадках та порядку, передбачених законом.

Таким чином твердження Громадської організації про те, що приватизація спірного єдиного майнового комплексу була можлива лише шляхом проведення аукціону суперечать вище зазначеним законодавчим приписам.

В свою чергу, пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України №432 від 10.05.2018, на положення якої яку як на підставу своїх доводів посилається позивач, щодо оприлюднення у місячний строк з дня набрання нею чинності, переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, носить лише рекомендаційний характер та не містить обов`язкових до виконання вказівок органу місцевого самоврядування в цій частині.

Крім того, вказаний нормативно-правовий акт визначає порядок продажу об`єктів приватизації саме шляхом проведення аукціону, а не викупу. До того ж. ця правова норма стосується лише тих об`єктів комунальної власності, які включені до переліків об`єктів, що підлягають приватизації, але не приватизовані до дня набрання чинності цією постановою, що у спірних правовідносинах місця не мало.

Натомість, частиною 2 ст.18 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" встановлено, що орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов:

- орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна. Відповідно до висновку від 20.08.2018 року, виконаного оцінювачем ТОВ "Орієнтир-Реформа" (далі - Висновок про вартість), вартість невід`ємних поліпшень становить 27,5 відсотків ринкової вартості майна, визначеної для цілей оренди. На час вирішення даного спору цей висновок є чинним та жодним уповноваженим органом недійсним не визнаний;

- орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 21.08.2013 №903 третій особі надано згоду на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна. Суд, зважаючи на посилання позивача про те, що при прийнятті цього акту ненормативного характеру не дотримано ряд законодавчих приписів та вимог констатує, що рішення №903 від 21.08.2013 не є предметом розгляду у даній справі та не оскаржується Громадською організацією у цьому судовому процесі. Оскільки зазначений документ у встановленому порядку не скасований то його відомості суд враховує при вирішенні спору. При цьому суд зазначає, що відповідність рішення №903 від 21.08.2013 року може бути самостійною матеріальноправовою вимогою позивача до відповідача. Саме в ході її розгляду суд вправі досліджувати документи, що слугували підставою для прийняття такого рішення (дефектні акти, акти виконаних робіт, документи, що підтверджують оплату, тощо). Предмет спору ж у даній справі є іншим, а відтак перелічені вище письмові докази очевидно що його не стосуються. Тому посилання позивача на них суд оцінює критично;

- невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди; здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, що визначена суб`єктом оціночної діяльності. Дотримання зазначених правових норм засвідчується Висновком про вартість та Технічним висновком будівельної експертизи від 10.08.2018;

- орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати. Дотримання цього припису підтверджується довідкою відповідача 3 від 27.04.2019 року, відомості якої нічим не спростовані;

- договір оренди є чинним на момент приватизації. У спірних правовідносинах, відповідно до п.10.1 Договору найму від 08.09.2010, останній діє до 01.09.2020.

З наведеного в сукупності слід вказати, що здобуті у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та досліджені у засіданні письмові докази не дають суду підстав для висновку про те, що зазначені вище законодавчі приписи у спірних правовідносинах були не дотримані. При цьому суд констатує, що дане судження ґрунтується саме і виключно на наданих учасниками спору та досліджених в ході судового розгляду доказах, а відтак не може вважатись встановленою у розумінні ст.75 ГПК України обставиною.

Окрім цього, враховуючи, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу є похідною від вимоги про визнання незаконним і скасування рішення Тернопільської міської ради від 14.11.2018 №7/п29/3 то, за відсутності підстав для скасування акту ненормативного характеру, у суду немає правових підстав визнавати недійсним цей правочин.

До того ж суд зазначає, що ТОВ "Україна" Ресторан є стороною оспорюваного правочину, а відтак повинно бути співвідповідачем за даною позовною вимогою. Водночас, суд не наділений правом з власної ініціативи залучати до справи інших відповідачів. Таке процесуальне право імперативно належить виключно позивачу. Однак, у спірних правовідносинах він ним не скористався ( п.1 та п.4 ст.48 ГПК України).

Сплачені суми судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, Громадській організації не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 01.08.2019.

Суддя О.В. Руденко