РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.07.2019Справа № 910/6472/19

За позовом Державного підприємства "Хлібна база №76" Державного агентства резерву України

До Державного агентства резерву України

про стягнення 5 621 305,50 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Пікарський О.В.

від відповідача: Вавренюк О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Хлібна база № 76" Державного агентства резерву України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості в сумі 5 621 305,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати наданих послуг за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.05.2019р. позовну заяву Державного підприємства "Хлібна база № 76" Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості в сумі 5 621 305,50 грн залишено без руху.

07.06.2019р. від Державного підприємства "Хлібна база № 76" Державного агентства резерву України надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 27.05.2019р.

Ухвалою від 18.06.2019р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання на 17.07.2019р.

17.07.2019р. підготовче судове засідання відкладено на 31.07.2019р.

25.07.2019р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовче судове засідання 31.07.2019р. з`явились представник позивача та відповідача.

Представником позивача було надано для долучення до матеріалів справи відповідь на відзив.

Відповідач заявив усне клопотання про продовження строку, встановленого на подання відзиву на позов.

Розглянувши зазначене клопотання, суд дійшов висновку про його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.8 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

За приписами ч.1 ст.178 Господарського процесуального кодексу України в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

Як встановлено судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. про відкриття провадження у справі № 910/6472/19 було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження в справі.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 409 вбачається, що ухвала суду про відкриття провадження у справі була вручена Державному агентству резерву України 21.06.2019р.

Беручи до уваги вищенаведені приписи процесуального законодавства, суд дійшов висновку, відзив на позовну заяву мав бути поданий не пізніше 08.07.2019р., проте відповідач подав до суду відзив лише 25.07.2019р.

Водночас, відповідно до положень статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Порядок поновлення та продовження процесуальних строків визначений в статті 119 ГПК України, відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи вищенаведене, з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного вирішення спору, дотримання принципу ефективності здійснення правосуддя, недопущення порушення прав та законних інтересів всіх учасників справи, суд вважає за необхідне продовжити встановлений строк на подання відзиву та прийняти його до розгляду.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на неналежне зберігання позивачем зерна, а також на відсутність бюджетного фінансування на погашення спірної заборгованості.

За приписами ч.6 ст.183 Господарського процесуального кодексу України якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Приймаючи до уваги подану представниками позивача та відповідача письмову заяву, суд у судовому засіданні 31.07.2019р., не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті у даному судовому засіданні.

Після початку розгляду справи по суті, представник позивача надав усні пояснення по суті спору, в яких підтримав позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача в усних поясненнях проти задоволення позову заперечив.

В судовому засіданні 31.07.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.06.2009р. між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (комітет) та Державним підприємством «Хлібна база № 76» (зберігач) було укладено договір №юр-2зб/363-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16.

У п.1.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. вказано, що зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

За умовами п.3.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. комітет зобов`язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно п.4 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей (п.7.3 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р.).

У додатковій угоді від 19.07.2016р. сторонами погоджено викладення п.3.1 договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. в новій редакції, згідно з якою комітет зобов`язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Наказом №14 від 29.01.2016р. Державного агентства резерву України встановлено, що з 01.02.2016р. розмір витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню державним підприємствам, які належать до сфери управління Держрезерву, у розмірі 30 грн. (з урахуванням податку на додану вартість) за зберігання однієї тонни в місяць.

Як свідчать представлені суду документи, на зберіганні у позивача у період з квітня по грудень 2017р. (включно) знаходилось передане відповідачем зерно у кількості 20 819,65 тонн, що підтверджується наданими до матеріалів справи складськими квитанціями.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Державним агентством резерву України витрати зберігача на зберігання матеріальних цінностей у квітні - грудні 2017р. відшкодовано не було, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 5 621 305,50 грн., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Наразі, суд зазначає, що умовами договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не встановлено строку виконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

При цьому, нормами Закону України "Про державний матеріальний резерв" також не встановлено строку відшкодування витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою.

Як свідчать матеріали справи, Державним підприємством "Хлібна база № 76" було направлено на адресу Державного агентства резерву України претензію №48/2 від 30.01.2019р., в якій зберігач просив останнього погасити заборгованість за надані послуги по відповідальному зберіганню за квітень-грудень 2017р. в сумі 5 621 305,50 грн.

Листом №1803/0/4-19 від 19.04.2019р. Державним агентством резервом України було підтверджено, що позивачем відповідно до умов договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з квітня по грудень 2017р. надано послуг на суму 5 621 305,50 грн.

Наразі, суд зазначає, що означений лист складено відповідачем саме у відповідь на претензію №48/2 від 30.01.2019р., про що міститься відповідне посилання. Тобто, відповідь відповідача на лист №48/2 від 30.01.2019р. позивача вказує на його фактичне отримання.

Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що строк відшкодування Державним агентством резервом України витрат Державного підприємства "Хлібна база №76" Державного агентства резерву України на зберігання матеріальних цінностей згідно договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з квітня по грудень 2017р., настав.

Водночас, за висновками суду, твердження відповідача про ненадходження бюджетного фінансування не спростовують обов`язку останнього оплатити в повному обсязі послуги позивача зі зберігання. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Тобто, з наведеного полягає, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати робіт за відповідним правочином. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 21.02.2018р. у справі № 923/1292/16, від 23.03.2018р. по справі №904/6252/17, від 28.01.2019р. по справі №917/611/18.

До того ж, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, у даному випадку неоплата наданих позивачем послуг протягом тривалого періоду фактично призводить до порушення принципів справедливості та добросовісності у господарських зобов`язаннях, а отже і принципу верховенства права.

Крім того, посилання відповідача на те, що за наслідками проведення Українським державним науково-дослідним інститутом «Ресурс» періодичного контролю зерна було встановлено, що зерно державного резерву не відповідає вимогам нормативної документації по показнику «зернова домішка» не є беззаперечним фактом неналежного виконання позивачем зобов`язань за договором №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. щодо зберігання зерна та підставою для скасування обов`язку відповідача оплатити вказані послуги.

Таким чином, з огляду на предмет та підстави позовних вимог, до предмету доказування у справі входять обставини щодо виникнення між сторонами господарських зобов`язальних правовідносин (які виникають з укладеного між сторонами договору та факту надання позивачем послуг відповідального зберігання). Водночас, акт взаєморозрахунків може бути одним з доказів на підтвердження обставин наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин, однак не підставою для виникнення у відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача.

До того ж, в матеріалах справи міститься лист №1803/0/4-19 від 19.04.2019р.. Державного агентства резерву України, в якому останнім підтверджено, що позивачем відповідно до умов договору №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. у період з квітня по грудень 2017р. надано послуг на суму 5 621 305,50 грн.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач у встановленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №юр-2зб/363-2009 від 15.06.2009р. не надав, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та наявності підстав для задоволення позовних вимог Державного підприємство "Хлібна база № 76" Державного агентства резерву України до Державного агентства резерву України про стягнення 5 621 305,50 грн.

Наразі, слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення від 27.09.2001р. у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи висновки суду щодо задоволення позову, судовий збір покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) на користь Державного підприємства "Хлібна база №76" Державного агентства резерву України (55310, Миколаївська обл., Арбузинський р-н, с. Кавуни, вул. Елеваторна, 10, ) заборгованість в розмірі 5 621 305,50 грн. та судовий збір в розмірі 84 319,59 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 02.08.2019р.

Суддя Спичак О.М.