ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року

м. Черкаси справа № 925/1322/18

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Довганя К.І., з секретарем Дяченко Т.В. за участю представників: позивача - Попельнюх Т.І, адвокат, відповідача - Кваша І.В., адвокат, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" про стягнення 12 106 846,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення 12 106 846,68 гривень заборгованості по договору фінансового лізингу №4К16057ЛИ від 01.07.2016 з урахуванням пені.

Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що графіком лізингових платежів (в редакції від 05.08.2016) передбачена сплата лізингових платежів 25.07.2016, 25.08.2016, в подальшому щомісяця з 25.07.2017 р. до 25.06.2026 р.

Позивач зазначив, що відповідач за весь час дії вказаного договору сплатив лише два лізингові платежі: 25.07.2016 в розмірі 241 371,15 грн. та 25.08.2016 в розмірі 2 415 926,29 грн., тобто в подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися. Позивач зауважив, що відповідач також допустив порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном.

Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з відсоткової винагороди за користування майном, обов`язок сплати відповідачем якої до моменту повернення майна передбачений умовами Договору та повідомляє, що заборгованість з лізингових платежів в рахунок оплати вартості майна була списана позивачем, що підтверджується відомостями у виписці за рахунком 2071 *.

Відповідач у відзиві на позов просив суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що вказаний договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, є нікчемним та не створює наслідків від моменту укладення договору. Тому будь-які стягнення позивачем з відповідача коштів по нікчемному правочину є неможливим.

Відповідач вважає, що цей договір не виконується сторонами (так як предмет договору повернуто), тому не може продовжувати юридичних наслідків у вигляді нарахування відсотків, пені чи будь-яких інших платежів по договору чи санкцій.

Позивач у відповіді на відзив заперечував проти доводів відповідача і просив суд заявлені позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заявлені вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступне.

Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача лізингових платежів у вигляді відсоткової винагороди за користування майном по договору фінансового лізингу.

28.03.2016 сторони уклали Угоду про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа.

За приписами Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2016 між відповідачем (Лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є АТ КБ "ПРИВАТБАНК") (Позивач) було укладено Договір фінансового лізингу №4К 16057ЛИ (далі - Договір), відповідно до умов якого банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 до договору. Банк зобов`язався передати лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

01.07.2016; 07.07.2016; 29.07.2016; 05.08.2016; та 03.11.2016 сторонами були укладені Додаткові угоди до договору фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 р.

П.1.2. Договору сторони узгодили, що вартість майна становить: 289 645 381,00 грн. Строк лізингу зазначено сторонами у п. 9.1. Договору (п. 1.3. Договору).

За змістом п. 3.1. Договору передача банком та прийом Лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна - зазначеним у Додатку №3, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Факт належного виконання позивачем договірних зобов`язань за цим Договором підтверджується Актом прийому-передачі майна від 01.07.2016 (Додаток №3 до Договору), на підставі якого позивач передав відповідне майно Лізингоодержувачу.

За умовами п.6.2.11. Договору (в редакції від 29.07.2016) Лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

П.6.2.8. Договору на Лізингоодержувача було покладено обов`язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо такі зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 (п. 2.1. Договору).

За змістом пунктів 2.З., 2.3.2. Договору Лізингоодержувач сплачує банку відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений в Додатку №2.

Сторонами було узгоджено Додаткову угоду від 03.11.2016, в якій зазначено, що починаючи з 07.11.2016 Лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних.

Графіком лізингових платежів (в редакції від 05.08.201) було передбачено сплату лізингових платежів 25.07.2016, 25.08.2016, а в подальшому щомісяця з 25.07.2017 до 25.06.2026.

З виписки по рахунку 2071* вбачається, що відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі:

- 25.07.2016 в розмірі 241 371,15 грн.;

- 25.08.2016 в розмірі 2 415 926,29 грн.

Докази сплати відповідачем в подальшому лізингових платежів до суду не подані.

Прострочена заборгованість виникала у Лізингоодержувача 01.03.2017, 01.04.2017, 01.05.2017, 01.06.2017 та 01.07.2017, що підтверджується виписками за рахунками 2078*, 2079*.

Пунктами 2.3., 2.3.3. Договору встановлено, що у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних, а починаючи з 07.11.2016 - 21% (відповідно до Додаткової угоди від 03.11.2016), від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку №2.

У пункті 7.1. Договору сторони визначили, що у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У зв`язку з порушенням Лізингоодержувачем термінів сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. Договору відповідачу була нарахована пеня у розмірі 433 844.67 грн., яка обліковується банком на рахунку 8091 *.

За змістом пунктів 8.2., 8.2.3. Договору цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача за три дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу Лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж ЗО днів, а також у випадку порушення строків сплати винагород за Договором.

У повідомленні про розірвання сторони зазначають причину дострокового розірвання цього договору. При цьому для розірвання цього договору, договір про внесення змін сторони не укладають (п. 8.4. Договору). У випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернути лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (п. 8.3. Договору).

У зв`язку з тим, що відповідач прострочив сплату лізингових платежів більше ніж на 30 днів, а також порушив строки сплати відсоткової винагороди, позивачем було направлено відповідачу повідомлення від 31.05.2017 за вих. №Э.Upr 1/3-67102 про розірвання договору фінансового лізингу, яке було вручене відповідачу 06.06.2017. Цим повідомленням позивач проінформував відповідача про розірвання договору з 15.06.2017, а також запропонував сплатити наявну заборгованість та передати майно по акту прийому-передачі.

15.06.2017 сторони підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого Лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом договору фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016, але повного погашення залишку заборгованості за Договором відповідачем не здійснено.

За змістом п. 9.1. Договору (в редакції від 05.08.2016) строк дії договору з дати підписання цього договору до 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання.

Згідно п. 6.2.4. Договору Лізингоодержувач зобов`язався повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору.

Відповідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Відповідач стверджував, що Договір фінансового лізингу є нікчемний, оскільки нотаріально не посвідчений.

За правилами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України та статті 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

Відповідно статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Суд вважає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Загальні положення про найм (оренду), викладені в параграфі 1 глави 58 ЦК України, однак вони не містять вимог щодо нотаріальної форми договору та державної реєстрації.

Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №363/3673/14-ц є безпідставними, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлена правова позиція не є аналогічними правовідносинам у даній справі.

Відтак, суд приходить до висновку, що зазначений вище договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, не потребує нотаріального посвідчення, а також відсутні підстави вважати цей договір нікчемним.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Сторонами договору була досягнута домовленість у п. 9.2. про те, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін.

До спірного Договору фінансового лізингу №4К16057ЛИ від 01.07.2016 не застосовуються будь-які встановлені ЦК або іншим законом особливості щодо нотаріальної форми його укладання. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України.

Жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору не існувало, законом ці дії для сторін спірного договору як обов`язкові також не визначено.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту здійснення, на підставі умов договору фінансового лізингу, розрахунку з відсоткової винагороди за користування майном.

Ст.610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказів сплати відповідачем позивачу заборгованості за відсотковою винагородою за користування предметом лізингу, станом на час прийняття судом рішення, відповідачем не надано, розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум не спростовано.

Судом перевірено розрахунок відсоткової винагороди за користування майном та встановлено, що він є вірним, відповідає умовам договору, обставинам справи та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частина 6 ст. 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції.

Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки сторонами було визначено інший період нарахування штрафних санкцій, то нарахування пені понад строки встановлені ч.6 ст.232 ГК України з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до пунктів 2.3.2., 2.3.3. Договору Лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за користування майном виходячи з фактичної кількості днів користування майном.

Оскільки лізингове майно було повернуто позивачу 15.06.2017, відповідач має сплатити відсоткову винагороду за користування майном за період до 15.06.2017, яка складає 11673 002,01грн.

Умовами пунктів 7.9. та 7.10. Договору Сторони визначили, що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат встановлюються тривалістю 15 років; нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане Лізингоодержувачем.

Розрахунок позивача щодо нарахування відповідачу пені суд вважає вірним, і таким, що підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за Договором фінансового лізингу № 4К16057ЛИ від 01.07.2016 в сумі 12 106 846,68 грн., яка складається із:

-11 673 002,01 грн. - заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном за період з 26.08.2016 по 15.06.2017;

- 433 844,67 грн. - пені за період з 01.03.2017 по 15.06.2017.

З відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 126, 129, ст. ст.232, 233, 236-241 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація Таунсенд" (; бул.Шевченка,266, офіс 405/1, м.Черкаси, 18001) на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (; вул. М. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) - 12 106 846,68 грн. (дванадцять мільйонів сто шість тисяч вісімсот сорок шість грн. 68 коп.), з яких: 11 673 002,01 грн. (одинадцять мільйонів шістсот сімдесят три тисячі дві грн. 01 коп.) - заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном; 433 844,67 грн. (чотириста тридцять три тисячі вісімсот сорок чотири грн. 67 коп.) пені, а також 100 000 грн. (сто тисяч грн.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 29.07.2019.

СУДДЯ К.І.Довгань