ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2019 р. м. Київ Справа № 911/672/19

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, за участю секретаря судового засідання О.О.Стаднік, розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави, Київська область, м. Кагарлик

до 1. Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, Київська область, Миронівський район, с. Потік

2. Селянського (фермерського) господарства Мальованого Василя Володимировича, Київська область, Миронівський район, с. Потік

про визнання недійсним рішення сесії та договору емфітевзису земельної ділянки

представники:

від позивача А.С.Холоденко

від відповідача 1 Б.П.Бідій

від відповідача 2 В.А.Кобилянський

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява б/н б/д (вх.№702/19 від 12.03.19 року) Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до 1. Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області, 2. Селянського (фермерського) господарства ОСОБА_1 Василя Володимировича про визнання недійсним рішення сесії Потіцької сільської ради Миронівського району №87-12-24 від 02.04.2004 року та визнання недійсним Договору емфітевзису земельних ділянок від 01.02.2016 року.

Згідно поданої позовної заяви прокурор просить суд визнати недійсними рішення сесії Потіцької сільської ради Миронівського району від 02.04.2004 року №87-12-24 в частині надання Селянському (фермерському) господарству ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки площею 19,7 га та рішення сесії Потіцької сільської ради Миронівського району від 25.12.2015 року №29-03-VІІ в частині продовження терміну дії Договору емфітевзису земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 Селянському (фермерському) господарству ОСОБА_2 ; визнати недійсним Договір емфітевзису земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 площею 18,7 га, укладений 01.02.2016 року між Потіцькою сільською радою Миронівського району та Селянським (фермерським) господарством Мальованого ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що зазначені рішення Потіцької сільської ради та укладені на їх підставі договори оренди та емфітевзису земельних ділянок суперечать принципам регулювання земельних відносин в Україні, зокрема, ст. 5 Земельного кодексу України, ст. 14 Конституції України, оскільки первинна передача земельної ділянки в оренду відповідачу 2 на підставі рішень Потіцької сільської ради відбулась з порушенням вимог ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України та ст. 20 Закону України «Про землеустрій», ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою суду від 25.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/672/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.04.2019 року.

До суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 16.04.2019 року (вх. №7911/19 від 18.04.2019 року), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву відповідач 2 зазначив, що прокурор не обгрутував своєї участі у даній справі та в чому полягє порушення інтересів держави та не довів виключність випадку звернення до суду. Відповідач 2 також вважає, що відсутні порушення земельного законовдства при прийнятті Потіцькою сільською радою рішення №87-12-24 від 02.04.2004 року, зокрема ст. 124 ЗК України та ст. 20 ЗУ «Про землеустрій», оскільки, розробка проекту землеустрою вимагалась лише у випадку зміни ціьового призначення та надання земельних ділянок під забудову. Норми ст. 20 ЗУ «Про землеустрій», на думку відповідача 2, не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки такий порядок було затверджено вже після прийняття оспорюваного рішення. Також, на думку відповідача 2, рішення Потіцької сільської ради від 25.12.2015 року №29-03-VII стосувалось продовження терміну дії договору емфітевзису, а тому, необґрунтованими є посилання прокурора на те, що спірні земельні ділянки передавались СФГ ОСОБА_2 на умовах емфітевзису. Крім того, відповідач 2 зазначає про порушення прокурором строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

До суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 15.04.2019 року (вх. №7914/19 від 18.04.2019 року), в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити прокурору в поновленні строку позовної давності та залишити позову без розгляду. В обґрунтування поданого відзиву відповідач 1 зазначає, що на час укладення спірного договору оренди положення земельного законодавства, на які посилається прокурор, не передбачали виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, спірна земельна ділянка передана відповідачу 2 без виготовлення такого проекту. Також, відповідач 1 зазначив, що підставою для укладення Договору емфітевзису від 01.01.2016 року була реалізація переважного права землекористувача (емфітевта) на укладення договору емфітевзису на новий строк (поновлення договору). Оскільки, договорір на новий строк укладався в порядку реалізації переважного права на поновлення договору емфітевзису, тому, до зазначених правовідносин не застосоувався порядок продажу прав на земельні ділянки на земельних торгах, передбачений ст. 134 ЗК України.

Крім того, відповідач 1 зазначає про порушення прокурором строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Представниками сторін у судовому засіданні 23.04.2019 року подано клопотання про продовження строків підготовчого провадження на тридцять днів.

Ухвалою суду від 23.04.2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 11.06.2019 року.

До суду від відповідача - Селянського (фермерського) господарства Мальованого В.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 14.05.2019 року (вх. №9549/19 від 16.05.2019 року).

До суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області №36-02-632вих.19 від 15.05.2019 року (вх. №9842/19 від 20.05.2019 року) та відповідь на відзив відповідача Селянського (фермерського) господарства Мальованого В.В. №36-02-567вих.19 від 02.05.2019 року (вх. №9852/19 від 20.05.2019 року).

До суду від відповідача - Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н б/д (вх. №10140/19 від 22.05.2019 року).

Ухвалою суду від 11.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.06.2019 року.

У судовому засіданні 25.06.2019 року оголошено перерву у розгляді справи по суті до 16.07.2019 року.

До суду від прокурора надійшло клопотання №36-02-816вих.19 від 01.07.2019 року про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, звернення ОСОБА_4 в якості доказу на підтвердження поважності пропуску строків позовної давності, а також запити Кагарлицької місцевої прокуратури про надання інформації щодо укладення договорів емфітевзису, які раніше не було подано до суду. Вказані документи, на думку прокурора, разом з іншими вже наданими до суду доказами в своїй сукупності підтверджують поважність причин пропуску строків позовної давності на звернення з даним позовом до суду.

З приводу зазначеного клопотання суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 2, 8 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому засіданні або в інший строк, визначений судом.

Згідно ч. 2 ст. 210 ГПК України, докази, що не були предметом дослідження у судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

В порушення зазначених норм прокурором у вказаному клопотанні не було обґрунтовано неможливість подання таких доказів разом з позовною заявою або у підготовчму засіданні, оскільки, на думку прокурора, необхідність долучення в якості доказу звернення ОСОБА_4 столо відомо під час розгляду справи по суті.

В той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування клопотання про поновлення строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, прокурор зазначив відсутність контролюючих органів у певних сферах, встановлення на законодавчому рівні мораторію на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності або встановлення періодичності планових перевірок, що перешкоджає вчасному виявленню фактів порушення інтересів держави. Так, прокурор послався на ст. 31 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Тому, прокурором самостійно було вивчено законність рішень Потіцької сільської ради та за результатами такого вивчення у лютому 2019 року зроблено висновок про порушення вимог земельного законодавства.

У відповіді на відзив №36-02-632вих.19 від 15.05.2019 року, прокурор повідомив, що про необхідність захисту прав та та інтересів держави в судовому порядку йому стало відомо 26.01.2018 року за результатами отримання інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області та системного аналізу інформації різних органів державної влади, установ, організацій, а саме: ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, Миронівського відділення Білоцерківської ОДПІ, що підтверджують, на думку прокурора, незаконне відведення у власність земель сільськогосподарського призначення поза волею їх власника. А також зазначено, про великий обсяг документів, які підлягали дослідженню, відсутність контролюючих органів у певних сферах, встановлення на законодавчому рівні мораторію на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Однак доказів, на які послався прокурор до відповіді на відзив не надано, на вимогу суду звернень Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, Миронівського відділення Білоцерківської ОДПІ суду також не надано.

У поданому клопотанні прокурор зазначив, що про можливе порушення вимог земельного законодавства при наданні СФГ ОСОБА_5 . ОСОБА_6 . земельних ділянок Потіцькою сільською радою на підставі договору емфітевзису Кагарлиціькій місцевій прокуратурі стало відомо при надходженні звернення ОСОБА_4 , яке надійшло до Миронівського відділу місцевої прокуратури 09.02.2018 року за №36-02-1778 вих 18.

Таким чином, з огляду на зазначене, подане прокурором клопотання не приймається судом до уваги.

Прокурор у судовому засіданні 16.07.2019 року позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі, визначити причини пропуску строків позовної давності поважними та поновити строки позовної давності на звернення до суду з даним позовом, захистивши інтресеи держави.

Представники відповідачів у судовому засіданні 16.07.2019 року проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві нав позов та запереченнях та просили в позові відмовити, застосувавши наслідки пропуску строків позовної давності.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 16.07.2019 року, відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено в позовній заяві, Кагарлицькою місцевою прокуратурою Київської області під час опрацювання договорів оренди земельних ділянок, укладених на території Миронівського району, виявлено ряд порушень вимог земельного законодавства. Зокрема, встановлено, що рішенням сесії Потіцької сільської ради Миронівського району №87-12-24 від 02.04.2004 року надано в оренду селянському (фермерському) господарству ОСОБА_2 (далі - СФГ ОСОБА_2 , відповідач 2) земельну ділянку в розмірі 19,7 га із земель, призначених під забудову для товарного сільськогосподарського виробництва строком на 1 рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2004 року), передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Згідно ст. 20 Закону України «Про землеустрій», землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Як зазначив прокурор, вказане рішення прийнято з порушенням ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2004 року) та ст. 20 Закону України «Про землеустрій», зокрема, без проведення в обов`язковому порядку землеустрою та без розроблення відповідного проекту відведення земельної ділянки.

В подальшому, всупереч вказаним вимогам, без розроблення проекту землеустрою на земельні ділянки, що передавалися в оренду, рішенням сесії Потіцької сільської ради Миронівського району №16-02-V від 10.07.2006 року СФГ ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку площею 13,7 га із земель, призначених під забудову села для товарного сільськогосподарського виробництва строком на 1 рік.

Крім того, на підставі рішень сесії Потіцької сільської ради №99-13-У від 24.10.2007 року, №15-02-VI від 10.12.2010 року, №69-11-VI від 15.12.2011 року, №29-03-VII від 25.12.2015 року продовжено відповідачу 2 - СФГ ОСОБА_2 термін дії договорів оренди земельної ділянки площею 13,7 га та 19,7 га в межах населеного пункту із земель, призначених для розширення меж населеного пункту для вирощування сільськогосподарських культур.

Вказані рішення сесії Потіцької сільської ради та укладені на їх підставі договори оренди земельних ділянок, на думку прокурора, суперечать принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України, оскільки, первинна передача земельної ділянки в оренду суб`єкту господарювання - СФГ ОСОБА_2 проведена рішеннями сесії Потіцької сільської ради №87-12-24 від 02.04.2004 року з порушенням вимог ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2004 року) та ст. 20 Закону України «Про землеустрій», зокрема, без проведення в обов`язковому порядку землеустрою та без розроблення відповідного проекту відведення земельної ділянки.

Згідно ст. 20 Закону України «Про землеустрій», землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Посилання відповідачів на те, що відсутні порушення земельного законовдства при прийнятті Потіцькою сільською радою рішення №87-12-24 від 02.04.2004 року, зокрема ст. 124 ЗК України та ст. 20 ЗУ «Про землеустрій», оскільки, розробка проекту землеустрою вимагалась лише у випадку зміни ціьового призначення та надання земельних ділянок під забудову, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема, п. 2 Договору оренди №4 від 11.05.2004 року, в оренду СФГ ОСОБА_2 . передається земельна ділянка площею 19,7 га із змемель, призначених під забудову села про що також зазначено у відповідних рішеннях Потіцької сільської ради від 02.04.2004 року №87-12-24, від 10.07.2006 року №16-02-У, від 24.10.2007 року №99-13-У. Отже, зазначене підтверджує, що спірні земельні ділянки є землями під забудову, в той час, як передавались вони для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідних доказів зміни цільового призначення зазначених земельних ділянок суду не надано.

Також, при наданні в оренду СФГ ОСОБА_2 земельних ділянок не дотримано вимог ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції від 01.01.2004 року), у відповідності до яких невід`ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Так, до Договору оренди землі №4 від 11.05.2004 року, яка надавалась СФГ ОСОБА_2 долучено лише акт приймання-передачі об`єкта оренди. План або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Договору не долучались.

Письмових пояснень та відповідних доказів стосовно наявності плану або схеми земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) суду не надано. Відповідачем 1 зазначений факт не спростовано, а лише у запереченнях зазначено, що додатки до договору оренди не збереглись та йому не відомо чи вони взагалі долучались до договору оренди.

За приписами ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Тому, на думку прокурора, з 2004 року відповідач 2 - СФГ ОСОБА_7 В. використовує зазначені спірні земельні ділянки на території Потіцької сільської ради, отримані з порушенням вимог Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2004 року), Закону України «Про оренду землі» (у редакції від 01.01.2004 року) та Закону України «Про землеустрій» (у редакції від 01.01.2004 року).

В подальшому, рішенням сесії Потіцької сільської ради Миронівського району №29-03-УІІ від 25.12.2015 року СФГ ОСОБА_2 продовжено термін дії договору емфітевзису земельних ділянок загальною площею 18,7 га в межах населеного пункту із земель, призначених для розширення меж населеного пункту для вирощування сільськогосподарських культур. На підставі рішення сесії Потіцької сільської ради №29-03-УII від 25.12.2015 року між Потіцькою сільською радою та виконуючим обов`язки СФГ ОСОБА_2 - ОСОБА_8 01.02.2016 року укладено договір про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) загальною площею 18,7 га, що розташовані на території Потіцької сільської ради в межах населеного пункту с. Потік Миронівського району Київської області з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

На підставі зазначеного Договору емфітевзису приватним нотаріусом Миронівського районного територіального округу Шепітько В.В. внесено відомості за №28360529 від 21.02.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іншого речового права - права емфітевзису земельної ділянки площею 5,6 га, розташованої на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_3 строком на 1 рік; внесено відомості за №28360449 від 21.02.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іншого речового права - права емфітевзису земельної ділянки площею 5,3 га, розташованої на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_1 строком на 1 рік; внесено відомості за №28360347 від 21.02.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іншого речового права - права емфітевзису земельної ділянки площею 7,8 га, розташованої на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2 строком на 1 рік.

В подальшому, рішенням сесії Потіцької сільської ради №193-21-УІІ від 12.01.2018 року у зв`язку із закінченням строку договору емфітевзису земельних ділянок СФГ ОСОБА_2 продовжено строк дії договору емфітевзису земельних ділянок загальною площею 18,7 га на 15 років. На підставі зазначеного рішення Потіцької сільської ради, 01.02.2018 року Потіцькою сільською радою та СФГ Мальованого ОСОБА_9 внесено зміни до договору емфітевзису від 01.02.2016 року, зокрема, до п. 2.2 основного договору та продовжено строк його дії на 15 років. Приватним нотаріусом Миронівського районного територіального округу Шепітько В.В. на підставі заяв, поданих ОСОБА_8 01.02.2018 року внесено зміни до записів про речове право на нерухоме майно за №28360347, №28360449 та №28360529, якими змінено строк дії договорів на 15 років.

Укладений 01.02.2016 року на підставі рішення сесії Потіцької сільської ради Миронівського району №29-03-УІІ від 25.12.2015 року та №193-21-УІІ від 12.01.2018 року між Потіцькою сільською радою Миронівського району та СФГ ОСОБА_2 Договір емфітевзису земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , площею 18,7 га на території Потіцької сільської ради, на думку прокурора, є незаконними з наступних підстав.

Відповідно до ст. 407 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту.

Суд зазначає, що за своєю правовою природою договір оренди та договір емфітевзису є різними. Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької і інших видів діяльності. Емфітевзис це довгострокове, відчужуване, успадковане право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з метою отримання плодів та доходів від неї з обов`язком ефективно її використовувати відповідно до цільового призначення.

Враховуючи викладене, посилання відповідача 1 на наявність переважного права на укладення договору емфітевзису у СФГ ОСОБА_2 на підставі ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України є необґрунтованими, оскільки, укладався саме Договір емфітевзису, а не продовжувався договір оренди.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

При цьому, у ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України зазначено, що продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно інформації Потіцької сільської ради Миронівського району від 22.02.2018 року №02-42/133 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 передані СФГ Мальованого В.В. без проведення аукціону (земельних торгів).

При прийнятті оспорюваних рішень Потіцька сільська рада Миронівського району керувалась лише положеннями ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та глави 33 Цивільного кодексу України, якими, зокрема, врегульовано перелік повноважень сільської ради та загальні положення Цивільного кодексу України щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Однак, у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування положень ч.ч. 2, 3 ст. 134 Земельного кодексу України щодо продажу права на спірні земельні ділянки без проведення земельних торгів.

Зважаючи на викладене, рішення сесії Потіцької сільської ради №29-03-УІІ від 25.12.2015 року, на підставі якого укладено Договір емфітевзису та передано СФГ ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 прийнято всупереч вимог ст. 19 Конституції України, ст. ст. 102-1, 116, 134 Земельного кодексу України, без проведення обов`язкового продажу права емфітевзису на земельну ділянку на конкурентних засадах (земельних торгах).

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про продаж права емфітевзису на земельну ділянку державної або комунальної власності чинним законодавством визначається в якості обов`язкової передумови подальшого укладення договору емфітевзису земельної ділянки.

Встановлені обставини дають підстави вважати, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. Відповідачу 2 фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки з цього приводу.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі №905/3280/16.

Отже, правовою підставою для укладення спірного Договору емфітевзису від 01.02.2016 року є рішення сесії Потіцької сільської ради №29-03-УІІ від 25.12.2015 року, яке прийнято з порушенням вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, судам слід мати на увазі, що спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Таким чином, рішення Потіцької сільської ради Миронівського району №29-03-VІІ від 25.12.2015 року про надання на підставі глави 33 ЦК України в користування СФГ ОСОБА_2 земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва прийнято в порушення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 102-1, 116, 134 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим воно підлягає визнанню недійсним в порядку, визначеному п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України та ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 2.26 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 року №6, у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки суди, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, повинні з`ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Однак, при укладанні спірного договору стороною (сторонами) порушено вимоги ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Згідно ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення сесії Потіцької сільської ради від 02.04.2004 року №87-12-24 в частині надання СФГ Мальованого земельної ділянки в оренду та №29-03-УІІ від 25.12.2015 року в частині продовження терміну дії Договору емфітевзису від 01.02.2016 року земельних ділянок підлягають визнанню судом недійсними, оскільки, такі рішення прийняті з порушенням порядку передачі земельних ділянок, визначеного Земельним кодексом України, зокрема, ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2004 року ), ст. 20 Закону України «Про землеустрій», ст. 15 Закону України «Про оренду землі». У звязку із визнанням недійсним рішення Потіцької сільської ради №29-03-УІІ від 25.12.2015 року, укладений на підставі такого рішення Договір емфітевзису від 01.02.2016 року також підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, з урахуванням викладено суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

В той же час, відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Зазначені клопотання обгрунтовано тим, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування прийнято 02.04.2004 року та 25.12.2015 року, у зв`язку з чим, строк позовної давності до даних правовідносин сплив в 2007 та 2018 р.р.

В свою чергу, як вбачається із прохальної частини позовної заяви, прокурором заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності та їх поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся з позовом до суду 12.03.2019 року, що підтверджується відбитком штампу на позовній заяві вх.№702 від 12.03.2019 року.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 Цивільного кодексу України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Разом з тим згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В той же час, прокурор зазначає, що про наявні порушення вимог закону, інтересів держави та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо 26.01.2018 року після отримання інформації від Головного управління Держгеокадастру у Київській області, а також системного аналізу інформації, отриманої від ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, Миронівського відділення Білоцерківської ОДПІ (відповідних доказів на підтвердження такої інформації до матеріалів справи прокурором не додано та на вимогу суду не надано).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Так, з 01.01.2013 року повноваження щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України в редакції Закону України від 06.09.2012 року №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» перейшли від районних державних адміністрацій до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, яким на той час було Державне агентство земельних ресурсів України, та до його територіальних органів.

Наказом від 25.01.2013 року №40 Міністерство аграрної політики України затвердило зміни до Положення про Головні управління Держземагенства в областях, згідно з пунктом 4.32 якого, Головні управління Держземагенства в областях наділені повноваженнями передавати відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб в межах областей.

Положеннями пункту 2 та пункту 5 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», визначено, що Державне агентство земельних ресурсів України реорганізоване шляхом перетворення в Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

Частиною 2 ст. 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірними земельними ділянками і здійснення контролю за ними внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у даному спорі, слід враховувати, коли про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор. Наведе відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України у справах №3-932гс17 від 18.10.2017 року, №3-869гс17 від 16.08.2017 року, №3-455гс17 від 07.06.2017 року, №3-1486гс16 від 22.03.2017 року, №916/2122/13 від 22.04.2015 року, №11/163/2011/5003 від 25.03.2015 року. Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі №914/801/17, від 19.06.2018 року у справі №922/2756/17.

Разом з тим органи, які були попередниками Державного агентства земельних ресурсів України у здійсненні повноважень власника на землю, не були позбавлені права звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності. Отже, зміна розпорядника землі не має наслідком зміну позовної давності.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах (п.п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року).

При цьому, саме на прокурора покладено обов`язок доказування, що строк було пропущено з поважних причин, проте, у даному випадку прокурором не доведено, а судом не встановлено обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності.

Прокурор звернувся до господарського суду з позовом 12.03.2019 року, а провадження у справі №911/672/18 за цим позовом відкрито 25.03.2019 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яку у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі №6-68цс15.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови у позові.

Як вже зазначалось, відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області хоча і є обґрунтованими та доведеними, проте не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Також, суд звертає увагу, що прокурором у позовній заяві не зазначено органу державної влади, інтереси якого він захищає про що також було зазначено відповідачами під час розгляду справи у зв`язку із чим, подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Звертаючись з даним позовом в інтересах держави прокурор зазначив про відсутність в уповноваженого органу - Держгеокадастру та його територіальних органів повноважень на звернення до суду, у зв`язку з чим прокурор набув статусу позивача у даній справі, однак, слід зазначити наступне.

Прокурор у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 53 Господарського процесуального кодексу України з даним позовом звернувся як самостійний позивач, посилаючись на те, що оскарженими рішеннями Потіцької сільської ради Миронівського району порушено інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, а орган до компетенції якого віднесено повноваження із захисту наведеного відсутній. В свою чергу, Держгеокадастр, в силу приписів п.5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 №15, не наділений повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок.

Враховуючи положення ст.ст. 4, 42, 44, 46 ГПК України, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ГПК України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Частиною 4 ст. 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява №61517/00, пункт 27).

Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Враховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 3 та абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому, у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки, "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Аналіз положень ч.ч. 3, 4, 5 ст. 53 ГПК України, а також, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; або у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Для того, щоб інтереси держави не залишались незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У даній справі прокурор зазначив, що спірні рішення та договір не відповідають чинному законодавству, оскільки, спірні земельні ділянки передані відповідачу 2 зі зміною цільового призначення, без розроблення проекту землеустрою та без проведення аукціону (земельних торгів), тому, прийняте рішення про надання змельних ділянок в оренду, на думку прокурора, прийнято відповідачем 1 з порушенням земельного законодавства та укладення в подальшому договору оренди та договору емфітевзису з відповідачем 2 не відповідало вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. При цьому, прокурор у тексті позовної заяви зазначав, що органом, уповноваженим державою розпоряджатися спірними земельними ділянками, є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, проте його посадові особи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду із вимогами, заявленими у цьому позові, у зв`язку з чим цей позов заявлено в інтересах держави прокурором як позивачем.

Як вже зазначалось вище, згідно Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, Держгеокадастр, відповідно до покладених на нього завдань, організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

При цьому, повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, які належать до категорії земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, належать до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів, у цьому випадку до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Отже, прокурор фактично звернувся у цій справі із позовом щодо захисту прав та інтересів Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке наділено повноваженнями щодо розпорядження спірними земельними ділянками, є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку. Прокурором при зверненні з даним позовом в інтересах держави безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

Посилання прокурора на те, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, проте у зазначеного органу немає повноважень щодо звернення до суду із вимогами, заявленими у цьому позові, суд відхиляє з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому, прокурор не враховує того, що положення таких нормативно-правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 23.10.2018 року №926/03/18, від 23.10.2018 року №906/240/18, від 23.10.2018 року №906/166/18.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даній справі немає передбачених законом виключних підстав, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, адже безпідставно не зазначаючи орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, прокурор не підтвердив правових підстав для представництва та відповідно, не набув процесуального статусу органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (спеціальної процесуальної правоздатності). Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області до Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області та Селянського (фермерського) господарства Мальованого Василя Володимировича про визнання недійсними рішень Потіцької сільської ради Миронівського району №87-12-24 від 02.04.2004 року та №29-03-УII від 25.12.2015 року, а також Договору емфітевзису земельних ділянок від 01.02.2016 року відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу ХІ Перехідних Положень Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання 26.07.2019 року.

Суддя Д.Г. Заєць