РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.07.2019Справа № 910/6616/19
Суддя Господарського суду міста Києва Підченко Ю.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом доТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська плодоовочева база" Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації
про стягнення 68 969,50 грн.
Суддя Підченко Ю.О.
Без повідомлення (виклику) учасників справи
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровська плодоовочева база" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Управління освіти Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі - відповідач) про стягнення боргу в сумі 68 969, 50 грн. за поставлені 28.01.2019 та 29.01.2019 позивачем продукти харчування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 відкрито провадження у справі №910/6612/19. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження від Сторін до суду не надходило та при цьому про розгляд справи судом Сторони були повідомлені належним чином.

Натомість 20.06.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому він зазначив, що, договір на закупівлю за результатами процедури № UA-2019-01-04-001094-а (відкриті тори) з позивачем не укладався, а тому підстав для поставки товару на адресу закладів освіти Дніпровського району позивач не мав та при цьому відповідач зазначає, що згідно укладеного між Сторонами договору № 24 від 04.03.2019 на поставку товару (цибуля, морква, буряк, капуста), позивач постачає товар, покупцем якого є відповідач, починаючи з 20.02.2019 та натомість, копії наданих позивачем видаткових накладних на поставку товару датовані 28.01.2019 та 29.01.2019, тобто поза межами укладених договорів на закупівлю та за ціною, вищою ніж та, яка визначена за результатами аукціону.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, в січні 2019 року він брав участь у тендері (аукціоні) № UA-2019-01-04-001094-а, оголошеному відповідачем щодо закупівлю товару, а саме - овочів, фруктів та горіхів, код 03220000-9 ДК 021:2015 (цибуля, морква, буряк, капуста) та 24.01.2019 відповідно до протоколу №19/08 від 24.01.2019 позивача було визначено переможцем тендеру і повідомлено про намір укласти договір, а позивачем, у свою чергу, за проханням відповідача 28.01.2019 та 29.01.2019 були здійснені поставки продукції на загальну суму 68 969,50 грн., передбаченої вищевказаним аукціоном у освітні заклади Дніпровського району м. Києва та натомість, 29.01.2019 позивач був повідомлений про скасування процедури закупівлі та не підписання відповідного договору поставки і в результаті, поставлені позивачем 28.01.2019 та 29.01.2019 продукти харчування залишились неоплаченими.

Так, за приписами ст. ст. 1, 2 ст. 176 Господарського кодексу України, організаційно-господарськими визнаються господарські зобов`язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб`єктом господарювання та суб`єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов`язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Організаційно-господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, між суб`єктом господарювання та власником, який є засновником даного суб`єкта, або органом державної влади, органом місцевого самоврядування, наділеним господарською компетенцією щодо цього суб`єкта.

При цьому, оскільки відповідач за своєю організаційно правовою формою є органом місцевого самоврядування, що здійснює державне управління загального характеру (код КВЕД 84.11), а покупцями у наданих позивачем видаткових накладних є заклади освіти, що перебувають у Дніпровському районі міста Києва, суд вбачає за необхідне прийняти до уваги приписи Закону України "Про освіту".

Зокрема, статтею 22 Закону України "Про освіту" унормовано організаційно-правовий статус закладів освіти, зокрема, що юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність. Заклад освіти як суб`єкт господарювання може діяти в одному з таких статусів: бюджетна установа; неприбутковий заклад освіти; прибутковий заклад освіти. Заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний. Статус, організаційно-правова форма, тип закладу освіти визначаються засновником і зазначаються в установчих документах закладу освіти. Заклади освіти діють на підставі власних установчих документів, що затверджуються їх засновниками відповідно до законодавства.

При цьому за змістом ст. 24 Закону України "Про освіту", система управління закладами освіти визначається законом та установчими документами. Управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.

Натомість, суду не надано доказів на підтвердження того факту, що на час момент поставки позивачем продуктів 28.01.2019 та 29.01.2019 між позивачем та відповідачем укладався відповідний правочин, що регулює умови здійснення поставки продуктів на користь зазначених у наданих позивачем видаткових накладних дошкільних навчальних закладів та дитячих спеціалізованих шкіл-інтернатів. А відтак, з огляду на наявні в матеріалах справи докази - видаткові накладні, вбачається, що між особами, які зазначені в якості покупців у зазначених накладних та позивачем склалися господарсько-правові відносини з поставки у спрощений спосіб

Позивачем, у свою чергу, не надано суду доказів на підтвердження того факту, що відповідач є особою, що наділена організаційно-господарськими зобов`язаннями перед позивачем щодо розрахунків за поставлену згідно наданих позивачем видаткових накладних продукцію, а також не надано доказів на підтвердження статусу закладів освіти, що зазначені у наданих ним видаткових накладних, як суб`єктів господарювання, їх організаційно-правової форми та системи управління.

За змістом приписів ст. 16 Цивільного кодексу України, що кореспондуються за змістом зі статтею 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Поряд із тим, суд, застосовуючи на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд відзначає, що відповідно до положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Поряд із тим, відповідно до ст. ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, за приписами ст. ст. 74, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, оскільки позивачем не доведено того, що відповідач є особою, на яку, в силу Закону, або чинних на момент поставки правочинів, покладені зобов`язання щодо здійснення оплати за поставлений позивачем на користь вказаних у видаткових накладних закладів освіти товар на загальну суму 68 969, 50 грн., тобто не доведено того факту, що відповідачем порушено права позивача, за захистом яких останній звернувся до суду із даним позовом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 68 969, 50 грн, а відтак, у задоволенні заявленого позивачем позову слід відмовити.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, 240, 241, 247, ч. 1. ст. 256, ст. 288 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська плодоовочева база" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 31.07.2019 року.

Суддя Ю.О. Підченко