ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/7069/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" - Петраш С.А., адвокат (ордер від 01.08.2019),

відповідача - публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - не з`явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариства з обмеженою відповідальністю "Фобург" - не з`явився,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 (колегія суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Чорна Л.В., Михальська Ю.Б.)

зі справи № 910/7069/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" (далі - ТОВ "Софа ЛТД")

до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк"),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю "Фобург" (далі - ТОВ "Фобург"),

про присудження до виконання обов`язку в натурі.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ "Софа ЛТД" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" про присудження до виконання обов`язку в натурі, а саме про зобов`язання відповідача передати оригінали кредитного договору від 16.12.2015 № 4Ф15102И та усіх інших документів, що підтверджують перехід до позивача права вимоги до ТОВ "Фобург" за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання на підставі договору поруки від 25.10.2016 № 4Ф15102И/П).

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем зобов`язання з передачі оригіналів зазначених документів позивачу як поручителю за договором поруки від 25.10.2016 № 4Ф15102И/П, який виконав зобов`язання боржника (ТОВ "Фобург") за кредитним договором від 16.12.2015 № 4Ф15102И.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.10.2018 (суддя Пінчук В.І.) позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 зі справи рішення місцевого господарського суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано, зокрема, недоведенням позивачем наявності обов`язку у відповідача щодо передачі на користь позивача оригіналів документів, а також відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження виконання позивачем зобов`язання боржника за кредитним договором від 16.12.2015 № 4Ф15102И у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ "Софа ЛТД", посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції постанову апеляційного господарського суду зі справи скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Апеляційний господарський суд порушив приписи статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), позбавивши позивача процесуальних прав, передбачених частиною першою статті 2, частиною першою статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки не врахував положень договору поруки від 25.10.2016 № 4Ф15102/И щодо обов`язку Банку у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором від 16.12.2015 № 4Ф15102И передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов`язку належним чином посвідчених документів, що підтверджують обов`язки боржника за зазначеним кредитним договором.

Судом у вирішенні спору не враховані положення частини першої статті 517 та частини першої статті 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд апеляційної інстанції у вирішенні спору залишив поза увагою те, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором поруки від 25.10.2016 № 4Ф15102/И, передбачені як безпосередньо умовами вказаного договору, так і приписами закону (частина перша статті 517, стаття 556 ЦК України). Зазначене стало підставою для звернення позивача з позовом до суду з метою вирішення спору у судовому порядку. Проте суд дійшов хибного висновку щодо відсутності порушеного права позивача.

Апеляційний господарський суд не встановив, який був дійсний обсяг забезпеченого порукою кредитного зобов`язання боржника за кредитним договором на момент платежу і чи дійсно поручитель виконав обов`язок боржника у повному обсязі. З огляду на викладене висновок суду про те, що позивачем не доведено виконання ним договору поруки в повному обсязі є безпідставним.

У вирішенні спору суд не дав оцінки недобросовісності, допущеної відповідачем, яка полягала у невиконанні ним своїх зобов`язань, встановлених договором поруки.

Суд не зазначив підстав, на підставі яких останній відхилив докази надані позивачем в підтвердження його позовних вимог щодо: належного виконання позивачем умов договору поруки; ухилення відповідачем від виконання умов договору поруки; відсутності у відповідача доказів на підтвердження повного або часткового виконання умов договору поруки та ухилення від їх надання; наявності порушених прав позивача на отримання документів, передбачених договором поруки (пункт 10) і законом (частина перша статті 517, стаття 556 ЦК України) та вини відповідача у такому порушенні; відсутності у пункті 10 договору поруки посилань на умову щодо повного чи часткового виконання обов`язку боржника.

Апеляційний господарський суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та за межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, чим порушив приписи статті 269 ГПК України, оскільки позивач не звертався до суду з приводу встановлення фактів виконання ним зобов`язань боржника за кредитним договором в повному обсязі чи частково. Таких вимог не містить й апеляційна скарга, подана відповідачем у справі.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

25.10.2016 позивачем як поручителем та відповідачем як кредитором укладений договір поруки № 4Ф15102И/П (далі - Договір поруки), відповідно до умов якого позивач поручився перед відповідачем за виконання боржником (ТОВ "Фобург", третьою особою у справі) своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором від 16.12.2015 № 4Ф15102И (далі - Кредитний договір).

Згідно з пунктом 4 Договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов`язань за Кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

У випадку невиконання боржником свого обов`язку, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання (пункт 5 договору поруки).

Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору (пункт 6 договору поруки).

Пунктом 8 договору поруки передбачено, що до поручителя, який виконав обов`язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договором іпотеки, що укладений в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконання зобов`язання.

У відповідності до пункту 10 Договору поруки кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов`язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначав про те, що ним були виконані умови Договору поруки, виконаний обов`язок боржника за Кредитним договором - повернутий кредит та сплачені відсотки, що підтверджується платіжним дорученням від 26.10.2016 № 368 на суму 653 197 984,14 грн. (призначення платежу "виконання зобов`язань за кредитним договором від 16.12.2015 №4Ф15102И згідно з договором поруки від 25.10.2016 №4Ф15102И/П"). Проте відповідач ухиляється від виконання зобов`язання за Договором поруки щодо передачі позивачу оригіналів Кредитного договору та усіх інших документів, що підтверджують перехід до позивача права вимоги до ТОВ "Фобург" за вказаним кредитним договором (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання на підставі Договору поруки).

Апеляційним господарським судом додатково встановлено, що позивачем не доведено наявності у відповідача обов`язку щодо передачі на користь позивача оригіналів документів, а також встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач як поручитель виконав зобов`язання боржника за Кредитним договором у повному обсязі.

4. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

ЦК України:

- кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15);

- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 16);

- зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 509);

- первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517);

- договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частини перша та третя статті 626);

- відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627);

- договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629);

- за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (стаття 553);

- у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина перша і друга статті 554);

- кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем; пункт 3 частини першої статті 512);

- після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника; до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (частини перша та друга статті 556);

- цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14).

ГПК України:

частини перша-третя статті 13:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом;

частина перша статті 73:

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи;

частина перша статті 74:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, зокрема, вимог;

частина перша статті 76:

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування;

частина перша статті 77:

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

частини перша та друга статті 300:

- переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права;

- суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази;

пункт 1 частини першої статті 308:

- суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

частина перша статті 309:

- суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого та апеляційного господарських судів

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Чинним законодавством (зокрема й приписами частини першої статті 517, частини першої статті 556 ЦК України, на які посилається скаржник) не передбачено передачі кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов`язок боржника. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/14022/17, від 22.02.2018 у справі № 910/14107/17, від 27.02.2018 у справі № 910/14109/17, від 01.03.2018 у справі № 910/14023/17, від 21.03.2018 у справі № 910/15963/17, від 04.04.2018 у справі № 910/14024/17, від 09.04.2019 № 910/7050/18, від 11.07.2019 у справі № 910/8835/18.

Зазначений висновок підтверджується тим, що згідно з частиною третьою статті 553 та частиною третьою статті 556 ЦК України поручителями можуть бути кілька осіб, і до кожної з них, що виконала забезпечене порукою зобов`язання, переходять права кредитора у розмірі тієї частини обов`язку, яка виконана ним.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, надавши оцінку обставинам даної справи та встановивши, що: укладеним сторонами Договором поруки передбачено обов`язок ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за Кредитним договором передати поручителю належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором, а не їх оригінали; ТОВ "Софа ЛТД" не наведено норм чинного законодавства, з яких безпосередньо виникав би обов`язок ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" виконати дії, про зобов`язання до вчинення яких просить позивач; ТОВ "Софа ЛТД" не доведено виконання ним як поручителем зобов`язань боржника за Кредитним договором у повному обсязі, - дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини, які мають значення для справи, не надано оцінки наданим позивачем доказам в підтвердження його позовних вимог та стосовно того, що названий суд дійшов помилкового висновку про відсутність у ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" обов`язку надати саме оригінали документів, у зв`язку з чим суд неправильно застосував приписи частини першої статті 517 та частини першої статті 556 ЦК України, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами суду апеляційної інстанції.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що ані стаття 517, ані стаття 556 ЦК України не встановлюють обов`язку щодо передання кредитором поручителю документів, які підтверджують обов`язок боржника, саме в їх оригіналах. Більше того, згідно з вимогами Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, постанови Правління Національного банку України від 08.12.2004 № 601 "Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання" (в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк" існує прямий обов`язок забезпечення зберігання оригіналів документів, які містять відомості про господарську операцію, зокрема, кредитного договору 5 (п`ять) років після виконання умов договору. Відповідно задоволення позовних вимог ТОВ "Софа ЛТД" призвело б порушення норм чинного законодавства України, що є неприпустимим.

Посилання скаржника на те, що апеляційний господарський суд не встановив, який був дійсний обсяг забезпеченого порукою кредитного зобов`язання боржника за Кредитним договором на момент платежу і чи дійсно поручитель виконав обов`язок боржника у повному обсязі, у зв`язку з чим безпідставним, на думку скаржника, є висновок суду про те, що позивачем не доведено виконання ним Договору поруки в повному обсязі, Касаційний господарський суд відхиляє, з огляду на те, що в силу вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, зокрема, вимог. Отже, саме на ТОВ "Софа ЛТД" як на позивача у справі покладався обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи (у даному випадку, щодо виконання ним у повному обсязі зобов`язання боржника за Кредитним договором та переходу до ТОВ "Софа ЛТД" усіх прав кредитора у зобов`язанні), і на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог. При цьому наведені обставини входять до предмета доказування у межах вирішення даного спору як обставини, що мають значення для справи і повинні бути встановлені для правильного її вирішення, відповідно, посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог (оскільки позивач не звертався до суду з приводу встановлення фактів виконання ним зобов`язань боржника за Кредитним договором в повному обсязі чи частково) є безпідставними.

Що ж до посилання скаржника на те, що апеляційний господарський суд не зазначив підстав, з яких останній відхилив докази надані позивачем в підтвердження його позовних вимог, Суд вважає необхідним зазначити, що статтею 86 ГПК України передбачено повноваження суду надавати оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, з мотивуванням відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно суд апеляційної інстанції, після здійснення ним за своїм внутрішнім переконанням оцінки кожного доказу окремо та дослідивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, може надавати мотивацію відхилення як кожного окремого доказу так і групи доказів. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Водночас, у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994).

Суд також звертає увагу, що згідно з Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), передбачено, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що Північний апеляційний господарський суд належним чином дослідив як окремі докази, так і докази в їх сукупності та прийняв обґрунтоване рішення у справі. Отже, Суд не вбачає порушень, про які зазначає в касаційній скарзі ТОВ "Софа ЛТД" та визнає достатніми зазначені апеляційним судом мотиви відхилення доказів наданих позивачем.

Інші доводи касаційної скарги не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки вони стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом попередньої інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі і спростовуються наведеним в оскаржуваному судовому рішенні зі справи. Водночас касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 та "Рябих проти Російської Федерації" від 24.07.2003, у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації" від 02.11.2006) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цій справі судом касаційної інстанції не виявлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Звертаючись з касаційною скаргою, позивач не спростував наведених висновків попередньої судової інстанції та не довів неправильного застосування нею норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого судового рішення зі справи.

За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції зі справи - без змін як таку, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати

Понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на ТОВ "Софа ЛТД", оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 зі справи № 910/7069/18 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софа ЛТД" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова