РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.07.2019Справа № 910/5434/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УТМК"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 2 516 545,13 грн.

за участю представників:

від позивача: Сімонович М.Є.

від відповідача: Березінський О.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УТМК" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 2 450 118,17 грн., з яких: 2 313 619,20 грн. - основний борг, 84352,02 грн. - пеня, 38088,28 грн. - інфляційні втрати, 14058,67 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №СВРЗ-03-22-18/171/ю від 16.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/5434/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 28.05.2019.

27.05.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем допущено помилки в розрахунку, навів власний розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені, згідно із яким зазначив про безпідставність вимог про стягнення пені у сумі 4373,69 грн., 3% річних у сумі 728,95 грн. та інфляційних втрат у сумі 299,17 грн. Також, у відзиві на позов відповідач заявив про зменшення штрафних санкцій на 50%.

28.05.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, в якому позивачем заявлено вимоги про стягнення основного боргу у сумі 2 313 619,20 грн., пені у сумі 120989,60 грн., 3% річних у сумі 20333,97 грн. та інфляційних втрат у сумі 61602,36 грн.

В судовому засіданні 28.05.2019 представник позивача просив суд відкласти розгляд справи для надання суду доказів сплати судового збору у зв`язку із збільшенням позовних вимог, що не були помилково додані до клопотання про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 28.05.2019 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 25.06.2019.

29.05.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли докази сплати судового збору у зв`язку із збільшенням позовних вимог.

В судовому засіданні 25.06.2019 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, заявленого усно у судовому засіданні, з підстав його необґрунтованості.

В судовому засіданні 25.06.2019 судом розглянуто клопотання позивача про збільшення позовних вимог.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки клопотання позивача відповідає вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв вказане клопотання до розгляду, у зв`язку із чим, розгляд справи здійснюється у редакції вимог клопотання про збільшення позовних вимог (вих. від 27.05.2019).

В судовому засіданні 25.06.2019 судом закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/5434/19 до судового розгляду по суті призначено на 23.07.2019.

Представник позивача в судовому засіданні 23.07.2019 надав усні пояснення по суті позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.07.2019 надав пояснення по суті заперечень на позовну заяву, просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.

В судовому засіданні 23.07.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УТМК" (постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець, відповідач) укладений договір поставки №СВРЗ-03-22-18/171/ю (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені у специфікації №1 (додаток № 1) до даного договору, що є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти і оплатити такі товари згідно умов договору (п. 1.1. договору).

За змістом пункту 1.2. договору найменування (номенклатура, асортимент) товару - код ДК 021:2015 -34630000-2 частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового складу, обладнання для контролю залізничного руху - апарат поглинальний класу Т1.

Ціна договору становить 3695364,00 грн. (п. 3.1. договору).

Відповідно до пункту 4.1. договору встановлено, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковій формі.

Згідно із п. 4.2. договору, покупець здійснює оплату поставленого протягом 10 банківських днів з дня отримання на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

Відповідно до пп. 7.1.1. п. 7.1. договору, покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

В пункті 8.2. договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення включаючи день оплати.

У відповідності до підписаної між сторонами специфікації №1 (додаток №1 до договору) сторонами погоджено найменування, кількість, вартість товару, що становить 3695364,00 грн.

Додатковою угодою №1 від 29.12.2018 до договору сторони дійшли згоди внести зміни до договору, зокрема, погодили, що ціна договору становить 4434436,80 грн.

Також, згідно із додатковою угодою №1 від 29.12.2018 сторони вирішили доповнити договір Специфікацією №2 на суму 739 072,80 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2313619,20 грн., в підтвердження чого надав видаткові накладні: №142 від 21.12.2018 на суму 1574546,40 грн., №62 від 29.03.2019 на суму 739 072,80 грн., довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей №784 від 18.12.2018, №115 від 29.03.2018 та товарно-транспортні накладні №Р142 від 21.12.2018, №Р61 від 29.03.2018.

Позивачем вставлено відповідні рахунки на оплати №142 від 21.12.2018 та №65 від 29.03.2019.

Оскільки відповідачем оплати поставленого позивачем товару не здійснено, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 2 313 619,20 грн. за договором поставки №СВРЗ-03-22-18/171/ю від 16.11.2018.

У зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивачем (у редакції клопотання про збільшення позовних вимог) здійснено нарахування пені у сумі 120989,60 грн. (за періоди з 12.01.2019 по 28.05.2019, з 13.04.2019 по 28.05.2019), 3% річних у сумі 20333,97 грн. (за періоди з 12.01.2019 по 28.05.2019, з 13.04.2019 по 28.05.2019), та інфляційних втрат у сумі 61602,36 грн. (за січень 2019 року по квітень 2019 року та за квітень 2019 року).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковими накладними: №142 від 21.12.2018 на суму 1 574 546,40 грн., №62 від 29.03.2019 на суму 739 072,80 грн. поставив відповідачу товар на загальну суму 2 313 619,20 грн.

Доставка товару до складу відповідача підтверджується товарно-транспортними накладними №Р142 від 21.12.2018 та №Р61 від 29.03.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом пункту 4.2. договору сторонами погоджено, що відповідач здійснює оплату поставленого протягом 10 банківських днів з дня отримання на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної.

Податкові накладні були зареєстровані 11.01.2019 (на суму 1 574 546,40 грн.) та 08.04.2019 (на суму 739 072,80 грн.).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів, з цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи погоджені сторонами строки оплати, строк виконання зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за видатковою накладною настав 11.01.2019 (дата реєстрації податкової накладної), за видатковою накладною від №62 від 29.03.2019 - 13.04.2019 (12.04.2019 - останній день оплати).

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки №СВРЗ-03-22-18/171/ю від 16.11.2018 у сумі 2 313 619,20 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована, у зв`язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв`язку із простроченням оплати вартості поставленого товару позивачем заявлено до стягнення з відповідача (у редакції клопотання про збільшення позовних вимог) пені у сумі 120989,60 грн. (за періоди з 12.01.2019 по 28.05.2019, з 13.04.2019 по 28.05.2019), 3% річних у сумі 20333,97 грн. (за періоди з 12.01.2019 по 28.05.2019, з 13.04.2019 по 28.05.2019), та інфляційних втрат у сумі 61602,36 грн. (за січень 2019 року по квітень 2019 року та за квітень 2019 року).

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у пункті 8.2. договору, згідно із яким сторони погодили, що за порушення строків оплати товару, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Судом встановлено, що розрахунки пені у сумі 120989,60 грн. та 3% річних у сумі 20333,97 грн. є арифметично вірними, у зв`язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Наведені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Разом з цим, як вбачається з здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, такі нарахування здійснюються позивачем з січня місяця, в якому мав бути здійснений платіж у сумі 1 574 546,40 грн., в той час як нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватись з наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, тобто з лютого 2019 року.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат лютого 2019 року у межах заявленого позивачем періоду, судом встановлено, що стягненню підлягають інфляційні втрати в розмірі 38081,11 грн., нараховані на суму боргу у розмірі 1 574 546,40 грн.

Також, судом встановлено, що позивач здійснює нарахування інфляційних втрат на борг у сумі 739 072,80 грн. за квітень 2019 року, тобто за місяць в якому мав бути здійснений платіж у сумі 739 072,80 грн., в той час як нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватись з наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, тобто з травня 2019 року. Однак, враховуючи, що позивачем нарахування інфляційних втрат на борг у сумі 739 072,80 грн. здійснено лише за один місяць - квітень 2019 року, з огляду на межі заявлених вимог, інфляційні втрати у сумі 7390,73 грн. нараховані на борг у сумі 739 072,80 грн. задоволенню не підлягають.

З огляду на вище наведене, вимоги про стягнення інфляційних втрат суд задовольняє частково у сумі 38081,11 грн.

Відповідачем у відзиві на позов заявлено про зменшення штрафних санкцій на 50%.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Зазначену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Однак, судом встановлено, що розмір нарахованої пені не є завищеним та відповідає заборгованості за договором. Будь-яких обґрунтованих обставин, які були б підставою для зменшення суми пені відповідачем суду не наведено, доказів часткової сплати заборгованості не надано.

З урахуванням наведеного, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для зменшення пені, у зв`язку із чим відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "УТМК".

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УТМК" (01054, м. Київ, вулиця БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 55, ідентифікаційний код 39284872) заборгованість у розмірі 2 313 619,20 грн., пеню у сумі 120 989,60 грн., інфляційні втрати у сумі 38081,11 грн., 3% річних у сумі 20 333,97 грн. та судовий збір у розмірі 37395,36 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 31.07.2019.

Суддя О.В. Гулевець