ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2019 р. Справа № 922/1243/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Косенко К.Д.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пері Україна", м. Бровари, Київська обл.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СК СТС", м. Харків
про стягнення 309330,19 грн.
за участю представників сторін:

позивача Сапронов В.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1802 від 26.11.2004);

відповідача Лишняк І.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2698 від 09.04.2019).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Пері Україна", м. Бровари, Київська обл. (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СК СТС", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 309330,19 грн., з яких:

238727,66 грн. заборгованості з орендних платежів;

16267,32 грн. інфляційних;

4098,20 грн. 3% річних;

50237,01 грн. пені.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів за укладеним між сторонами договором оперативної оренди обладнання № СО-18-0000375 від 19.02.2018.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 20.05.2019.

Протокольними ухвалами господарського суду Харківської області від 20.05.2019 та 10.06.2019 підготовче судове засідання відкладалось.

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 12140 від 20.05.2019), в якому частково визнає позовні вимоги та просить суд при ухвалення рішення у справі № 922/1243/19 врахувати положення ч. 6 ст. 232 ГК України та зменшити розмір пені за прострочення виконання зобов`язань за договором оперативної оренди обладнання № СО-18-0000375 від 19.02.2018.

В обґрунтування своїх вимог відповідач зокрема зазначає, що після звернення позивача до суду ним частково сплачено існуючий борг в сумі 20000 грн. платіжним дорученням № 24 від 17.05.2019. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем при розрахунку розміру пені безпідставно не враховані встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України обмеження щодо можливого 6 місячного строку її нарахування. Як наслідок, відповідач вважає, що позивач має право нарахувати відповідачу пеню за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 42801,77 грн. за 6 місяців прострочення виконання зобов`язань.

Додатково разом з клопотанням (вх. № 12219 від 20.05.2019) та клопотанням (вх. № 14108 від 10.06.2019) відповідач надав суду копію платіжного доручення № 26 від 20.05.2019 на суму 10000 грн. та платіжне доручення № 51 від 07.06.2019 на суму 15000 грн. згідно з якими відповідач додатково сплачував існуючий борг після порушення провадження у даній справі.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.07.2019.

На судове засідання 22.07.2019 прибули представники сторін.

Представник відповідача подав до суду заяву (вх. № 17650 від 22.07.2019), в якій просить суд відкласти дане судове засідання в межах строків, визначених ч. 2 ст. 195 ГПК України з метою сплати існуючої заборгованості в добровільному порядку.

Однак, зазначене клопотання залишено судом без задоволення з огляду на заперечення стосовно відкладення зі сторони представника позивача; надання судом відповідачу в процесі розгляду даної справи достатньо часу для сплати існуючої заборгованості в добровільному порядку, або врегулювання спору з позивачем мирним шляхом; відсутності в ГПК України такої підстави для обов`язкового відкладення розгляду справи як надання відповідачу можливості виконати свої зобов`язання. До того ж винесення судового рішення жодним чином не перешкоджає відповідачу сплатити існуючу заборгованість в добровільному порядку.

В судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та просить суд їх задовольнити в повному обсязі з урахуванням здійсненого погашення основного боргу відповідачем в сумі 45000 грн. після відкриття провадження у справі.

Представник відповідача факт існування заборгованості в сумі 193727,66 грн. визнає, просить суд винести рішення з урахуванням часткової оплати боргу в сумі 45000 грн. після відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, 19.02.2018 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оперативної оренди обладнання № СО-18-0000375 (а. с. 15-21), за умовами якого (п.п. 1.1.-1.2.) орендодавець надає орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (в т. ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі «обладнання», асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невід`ємною частиною цього договору. Обладнання надається в оренду для використання орендарем на будівельному майданчику за адресою: 62370, Харківська обл., с. Солоніцевка.

За змістом п. 2.1 договору передача обладнання в оренду (з оренди) здійснюється на підставі акту(ів) прийому-передачі.

Відповідно до п. п. 3.1-3.2 договору останній набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. Датою початку строку оренди обладнання вважається дата підписання акту приймання-передачі обладнання в оренду повноважними представниками сторін. Датою закінчення строку оренди обладнання вважається дата, яка передує даті підписання акту приймання-передачі обладнання із оренди повноважними представниками сторін.

Згідно з п. п. 4.1.1, 4.2.1 договору розмір орендної плати (без ПДВ) за одиницю обладнання за один календарний день зазначається сторонами в додатках до цього договору. Орендна плата в грошовому вираженні щомісячно розраховується (із можливістю врахування індексації) орендодавцем на підставі фактично наданого в оренду обладнання (згідно актів прийому-передачі обладнання) за фактичну (п. 3.2) кількість днів знаходження обладнання в оренді.

Відповідно до п. 4.2.2 договору, орендар сплачує орендну плату щомісячно протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня закінчення оплачуваного (за який нарахована орендна плата) місяця.

Пунктом 5.2.2 договору встановлено обов`язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 7.1, 7.9 договору у разі несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені) та щодо вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням обладнання складає 3 (три) роки. Період нарахування штрафних санкцій складає весь період прострочення зобов`язань.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач передав відповідачу обладнання на загальну суму 2184787,70 грн. згідно актом прийому-передачі № 16942 від 14.06.2017 року.

Відповідач повернув Позивачу обладнання повністю, що підтверджується актами прийому-передачі № 17820 від 20.07.2017 року, № 17865 від 21.07.2017, № 18353 від 07.08.2017 року.

За час дії договору оренди позивачем надано відповідачу послуг з оренди на загальну суму 1466405,40 грн., що підтверджується актами виконаних робіт від 31.03.2018 на суму 89087,04 грн., від 30.04.2018 на суму 313005,90 грн., від 31.05.2018 на суму 437977,28 грн., від 30.06.2018 на суму 284334,84 грн., від 31.07.2018 на суму 277272,68 грн., від 31.08.2018 на суму 64727,66 грн.

Проте, станом на момент звернення позивача до суду відповідач свої зобов`язання з оплати орендних послуг виконав частково, та сплати лише 1227677,74 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості № 474 від 12.12.2018 (а. с. 68-70), однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі, в якому останній просить суд стягнути з відповідача існуючий борг в сумі 238727,66 грн.

Крім того, в зв`язку з простроченням відповідачем внесення орендної плати, позивачем нараховано до стягнення з останнього 50237,01 грн. пені, інфляційних у розмірі 16267,32 грн. та 4098,20 грн. 3% річних. за період прострочення кожного з орендних платежів з 31.08.2018 по 09.04.2019

Разом з тим, в процесі розгляду даної справи, відповідач платіжними дорученнями № 24 від 17.05.2019, № 26 від 20.05.2019 та № 51 від 07.06.2019 сплатив на користь позивача 45000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з орендної плати в сумі 193727,66 грн. підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем.

Строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати є таким, що настав.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення зазначеного боргу з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.

При цьому, в частині позову про стягнення 45000 грн. боргу провадження у справі підлягає закриттю на підстав п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки борг в зазначеній сумі відповідачем було сплачено платіжними дорученнями № 24 від 17.05.2019, № 26 від 20.05.2019 та № 51 від 07.06.2019 після порушення провадження у даній справі.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов`язань з оплати орендних платежів підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних, суд констатує, що в частині нарахування інфляційних його здійснено з певними арифметичними помилками та неточностями, тоді як розрахунок річних здійснено вірно.

Однак, з огляду на те, що за змістом ст. 14 ГПК України формування позовних вимог є диспозитивним правом особи, яка звернулася до суду з відповідним позовом, а суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог, в даному випадку суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 16267,32 грн. інфляційних та 4098,20 грн. 3% річних нарахованих за прострочення кожного з платежів за період з 31.08.2018 по 09.04.2019.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже зазначено вище, п. 7.1, 7.9 договору передбачено, що у разі несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені) та щодо вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням обладнання складає 3 (три) роки. Період нарахування штрафних санкцій складає весь період прострочення зобов`язань.

За таких обставин, доводи позивача про притягнення відповідача до відповідальності у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов`язань з оплати орендних платежів є правомірними.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок пені, суд констатує, що його здійснено арифметично вірно на підставі умов договору та відповідних положень чинного законодавства України.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що позивачем при розрахунку розміру пені безпідставно не враховані встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України обмеження щодо можливого 6 місячного строку її нарахування, оскільки за змістом зазначеної законодавчої норми таке обмеження застосовується якщо інше не встановлено законом або договором, тоді як п. 7.9. укладеного між сторонами договору передбачено, що період нарахування штрафних санкцій складає весь період прострочення зобов`язань. За таких обставин, нарахування позивачем пені понад 6 місячний термін прострочення є правомірним та таким, що відповідає як умовам вказаного договору, так і вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на вказане, позов в частині стягнення 50237,01 грн. пені за період прострочення кожного з орендних платежів з 31.08.2018 по 09.04.2019 також підлягає задоволенню.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 4639,95 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СК СТС" (адреса: 61166, м. Харків, вул. Бакуліна, буд. 11, офіс 3-37Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пері Україна" (адреса: 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Об`їзна дорога, буд. 60; ):

193727,66 грн. заборгованості з орендних платежів;

16267,32 грн. інфляційних;

4098,20 грн. 3% річних;

50237,01 грн. пені;

4639,95 грн. судового збору.

В частині позову про стягнення 45000,00 грн. заборгованості з орендних платежів провадження у справі закрити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "24" липня 2019 р.

Суддя О.І. Байбак