ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 927/690/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Багай Н. О., Могил С.К.

за участю секретаря судового засідання - Савінкової Ю. Б.

за участю представників:

від позивача Глущенко В.В. (адвокат)

від відповідача Волощук П.Ю. (адвокат)

від третьої особи не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 (судді: Коротун О.М., Смірнова Л.Г., Суліма В.В.)

та рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.12.2018 (суддя Фесюра М.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У вересні 2018 року Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз") звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" (далі - ПАТ "Чернігівгаз") з вимогою про визнання договору про транспортування природного газу від 01.08.2018 № укладеним в редакції АТ "Укртрансгаз", що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 №2497.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на адресу відповідача було надіслано на затвердження договір транспортування природного газу від 01.08.2018 № у двох примірниках, підписаний ініціатором. В свою чергу, відповідач надіслав у відповідь лист із підписаним договором та протоколом розбіжностей до нього, в якому пункт 9.3. договору викладено в редакції замовника. Позивач зазначив, що змінюючи пункт 9.3. договору, відповідач, як сторона, фактично змінив предмет регулювання відносин між сторонами договору, що, в свою чергу, призводить до зміни змісту та істотних умов договору транспортування природного газу та суперечить пункту 4 абзаца 4 статті 179 Господарського кодексу України.

1.3. Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 22.10.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача НКРЕКП.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.12.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019, у позові відмовлено повністю.

2.2. Відмовляючи у позові господарські суди дійшли висновку, що розбіжності, які виникли при укладенні договору транспортування природного газу від 01.08.2018 № не уточнюють передбачений типовим договором порядок, а фактично змінюють його, змінюючи зміст відповідного положення типового договору.

Позивач у власній редакції пункту 9.3. договору не конкретизує його умови, як це дозволено та передбачено частиною четвертою статті 179 Господарського кодексу України, а імперативно нав`язує відмінний та безальтернативний варіант порядку оплати вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам (передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій").

Водночас, постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" визнана такою, що втратила чинність.

Судами зазначено, що на час виникнення обов`язку у сторін щодо укладення договору транспортування природного газу, умови типового договору можуть бути змінені саме в спірному пункті, з врахуванням позицій всіх учасників ринку споживання природного газу.

При цьому судами також зазначено, що можливість задовольнити частково позовні вимоги шляхом вказівки на умови договору, які не є спірними, відсутня, оскільки спір стосується саме пункту 9.3. договору, а не всього договору в цілому, а суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін до Типової форми договору транспортування природного газу шляхом зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на це органом.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями АТ "Укртрансгаз" у касаційній скарзі просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.12.2018 і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

3.2. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що господарські суди, внаслідок відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним, фактично погодилися, що договір є укладеним на умовах, які враховують протокол розбіжностей відповідача. Втрата чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 не призводить до необхідності застосування до правовідносин, які становлять предмет договору, положень постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, як це пропонував здійснити відповідач у протоколі розбіжностей до договору.

Також скаржник посилається на пояснення НКРЕКП, згідно з якими питання щодо змісту пункту 9.3. розділу IX Типового договору, може бути врегульоване шляхом конкретизації умов спірного пункту, зокрема, виклавши його в редакції, як визначено в проекті постанови НКРЕКП "Про внесення змін до Типового договору транспортування природного газу", якою не передбачено застосування постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.

Скаржник наголошує, що редакція пункту 9.3. договору, яка викладена відповідачем в протоколі розбіжностей до договору є неприйнятною, оскільки змінює істотні умови договору та зміст, що прямо заборонено пунктом 4 абзаца 4 статті 179 Господарського кодексу України.

3.3. Крім того, скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 втратила чинність, не мали підстав для повної відмови у задоволенні позовних вимог та повинні були задовольнити такі вимоги шляхом визнання договору укладеним без положень договору, які передбачали застосування постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Таким чином, на думку заявника, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, статті 179 Господарського кодексу України, постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу" та норми процесуального права згідно із статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

3.4. У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Чернігівгаз" просить відмовити у її задоволенні, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.12.2018 залишити без змін, наголошуючи на правомірності висновків господарських судів і безпідставності доводів, викладених у касаційній скарзі.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Судами попередніх інстанцій встановлено, що АТ "Укртрансгаз" направлено ПАТ "Чернігівгаз" для погодження та підписання проект договору на транспортування природного газу від 01.08.2018 № у двох примірниках в редакції, яка відповідає типовому договору, що затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497.

4.3. 16.08.2018 на адресу Філії "Оператор газотранспортної системи України" АТ "Укртрансгаз" відповідачем направлено заяву №Cr01-Ch-9897-0818 на укладання договору транспортування природного газу, разом з якою відповідачем направлено позивачу два примірники договору від 01.08.2018 №, підписаного уповноваженою особою відповідача з протоколом розбіжностей до договору на транспортування природного газу від 16.08.2018 в двох примірниках.

4.4. Протокол розбіжностей від 16.08.2018 до договору транспортування природного газу від 01.08.2018 № складено у зв`язку з незгодою відповідача із запропонованою редакцією пункту 9.3. договору транспортування природного газу.

4.5. Господарськими судами зазначено, що запропонований позивачем проект договору відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, що затверджена постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497, у зв`язку із чим договір відповідачем підписаний, але з протоколом розбіжностей.

Зокрема позивачем було запропоновано пункт 9.3. договору викласти у наступній редакції: "Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20".

Натомість відповідачем у протоколі розбіжностей запропоновано свою редакцію, в якій передбачено: "Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів із виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період". Необхідність викладення пункту 9.3. договору саме в такій редакції відповідач аргументував тим, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 визнана такою, що втратила чинність

4.6. АТ "Укртрансгаз", не погоджуючись з редакцією пункту 9.3. договору, запропонованою ПАТ "Чернігівгаз" у протоколі розбіжностей та в межах 20-денного строку, встановленого частиною сьомою статті 181 Господарського кодексу України, звернулося до суду з позовом у цій справі.

4.7. Із встановлених господарськими судами обставин справи вбачається, що на вирішення суду фактично був переданий спір щодо однієї умови договору, а саме пункту 9.3., а відповідно щодо інших умов договору спір між сторонами відсутній, оскільки проект договору підписаний двома сторонами.

Предметом спору у справі є матеріально-правова вимога АТ "Укртрансгаз" про визнання укладеним договору про транспортування природного газу від 01.08.2018 № в редакції позивача.

4.8. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

4.9. За змістом частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

4.10. Відповідно до частин 1-4, 7 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

4.11. Згідно із частинами першою та другою статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

4.12. Положеннями статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

4.13. Частиною першою статті 187 Господарського кодексу України встановлено, що спори, які виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

4.14. Відповідно до частин першої, другої статті 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Згідно із пунктом 2 глави 1 розділу VI Кодексу газорозподільних системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 взаємовідносини між оператором ГТС (оператором газотранспортної системи) та оператором ГРМ (оператором газорозподільної системи), пов`язані з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з ГТС до ГРМ, регулюються укладеним між ними договором на транспортування природного газу, який укладається за формою Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497, технічною угодою (за необхідності) та відповідно до вимог Кодексу ГТС.

4.15. Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" втратила чинність з 01.01.2018 у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 08.11.2017 №951 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

При цьому суди врахували пояснення НКРЕКП (поданими до суду першої інстанції), на які посилаються обидві сторони, в яких Регулятор зазначив, що оскільки Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, втратив чинність, питання щодо змісту пункту 9.3. розділу IX Типового договору, може бути врегульоване шляхом конкретизації умов цього пункту.

Таким чином, запропонована редакція спірного абзацу 2 пункту 9.3. договору від 01.08.2018 № передбачала проведення оператором газорозподільної системи (відповідачем) оплати вартості щодобових небалансів за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, тобто встановлювала обов`язок відповідача здійснювати оплату небалансів у строки та за процедурою, передбачені нормативним актом, який на момент виникнення спірних правовідносин втратив свою чинність та не підлягав застосуванню.

4.16. З урахуванням вимог статей 628, 638 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України зміст договору, зокрема, становлять умови (пункти), які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, при цьому договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких віднесено у тому числі умови, що визначені законом як істотні або які є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

4.17. Пункт 9.3. договору врегульовує питання проведення оператором газорозподільної системи оплати вартості щодобових небалансів за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Послуги балансування системи є складовими послуги транспортування природного газу та здійснюються виключно на підставі договору транспортування, у зв`язку із чим умови пункту 9.3. Типового договору транспортування природного газу про порядок і строки розрахунків між сторонами в частині оплати вартості щодобових небалансів є необхідними для договорів даного виду та є істотними умовами таких договорів. На цьому наголошує і сам скаржник у доводах касаційної скарги, вказуючи на те, що зазначена редакція відповідача пункту 9.3. змінює істотні умови договору та зміст, що заборонено пунктом 4 абзацу 4 статті 179 Господарського кодексу України.

4.18. Твердження скаржника про те, що відмовивши у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій фактично визнали договір укладеним на умовах, запропонованих відповідачем у протоколі розбіжностей, є помилковим з огляду на те, що наслідком такої відмови є неукладеність такого пункту договору, а враховуючи те, що умови цього пункту є істотними, то відповідно і неукладеність договору в цілому відповідно до частини восьмої статті 181 Господарського кодексу України.

4.19. Виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, колегія суддів погоджується з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умови договору, зокрема пункту 9.3., не можуть встановлюватися постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, яка втратила чинність.

При цьому твердження скаржника, що суди попередніх інстанцій не мали правових підстав щодо повної відмови у задоволенні позовних вимог спростовуються вищевикладеними обставинами справи.

4.20. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 25.06.2019 у справі №909/774/18, від 02.07.2019 у справі №918/591/18.

4.21. Наведені в касаційній скарзі АТ "Укртрансгаз" доводи не мають правового значення для вирішення даного позову та стосуються лише переоцінки обставин справи, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

5.4. Відповідно до частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

5.6. Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження та не спростовують обставин справи, на які посилався суд як на підставу для відмови у позові, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень у справі не вбачається.

5.7. Поряд з тим Верховний Суд погоджується з доводами, наведеними у відзиві на касаційну скаргу, як такими, що узгоджуються із встановленими судами обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.12.2018 у справі №927/690/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Н. О. Багай

С. К. Могил