ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 923/61/19
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД"

на рішення господарського суду Херсонської області

від 25 квітня 2019 року

у справі №923/61/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД", м. Херсон

про стягнення 177467,38 грн.

(ухвалене суддею Нікітенко С.В. 25.04.19, у приміщенні господарського суду Херсонської області, м. Херсон, повний текст 02.05.19)

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД", м. Харків звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" заборгованості у розмірі 177467,38 грн., з якої: сума основного боргу у розмірі 154190,00грн., сума 36% річних у розмірі 10837,82 грн., сума пені у розмірі 10837,82 грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору купівлі-продажу № 68 від 26.09.2016р. та на положення ст.ст. 530, 536, 547, 610, 612, 625, 692, ЦК України та ст.ст. 193, 198, 218, 219, 230, 231, 232 ГК України.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 25.04.2019 року (суддя Нікітенко С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" суму інфляційних втрат у розмірі 1233,52 грн., суму 36% річних у розмірі 10403,85 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 174,56 грн.

Закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 54190,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги позивача обґрунтовані частково, після відкриття провадження у даній справі відповідачем сплачено частину основної суми заборгованості у розмірі 54190,00 грн., тому суд закрив провадження у справі в частині стягнення даної суми заборгованості у відповідності до положень п.2. ч.1. ст. 231 ГПК України.

Частина суми основного боргу у розмірі 100000,00 грн. була сплачена відповідачем до звернення з даним позовом до суду, тобто до 25.01.2019р., а тому в цій частині суд відмовив у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з необґрунтованістю.

Суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 10837,82 грн., обґрунтувавши це тим, що з пункту 7.3. договору не вбачається, від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Щодо вимог в частині стягнення суми 36% річних у розмірі 10837,82 грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн., то в цій частині вимоги частково задоволені, оскільки перевіривши наданий позивачем розрахунок вказаних нарахувань, суд виявив наявність помилок у даному розрахунку.

Згідно розрахунку, здійсненого судом, 36 % річних становить 10403,85 грн., інфляційні втрати складають 1233,52 грн.

31.05.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" на рішення господарського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року у справі №923/61/19, в якій апелянт просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення пені, та задовольнити вимоги в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вважає, що рішення Господарського суду Херсонської області від 25 квітня 2010 р. у справі № 923/61/19 в частині відмови в задоволенні стягнення пені з Відповідача на користь Позивача, постановлене з порушенням діючих норм матеріального і процесуального права, які призвели до прийняття неправильного рішення в цій частині.

Місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов до невірних висновків про відсутність договірної умови щодо нарахування пені. В основу даного висновку покладено те, що на думку суду не вбачається від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а також судом не приймаються до уваги твердження позивача про обрахунок пені виходячи з облікової ставки НБУ, як то передбачено положеннями частини 6 статті 231 ГК України, оскільки вказаною правовою нормою визначається не величина облікової ставки, а факт обрахунку пені, виходячи від облікової ставки НБУ, що не є тотожним.

Так, п. 7.3 Договору купівлі-продажу №68 від 26 вересня 2016, укладеного між позивачем та відповідачем, викладено наступним чином: «У випадку невиконання і/або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті по дійсному договору, Покупець сплачує на користь Продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період нарахування, за кожен день прострочення до для фактичної оплати. У випадку прострочення оплати Товару більше ніж на З календарних дні покупець зобов`язаний сплатити продавцю проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 36% річних від вартості неоплаченого в строк товару».

Пунктом 10.5 Договору купівлі-продажу №68 від 26 вересня 2016року (далі - Договір) визначено, що питання, не врегульовані Договором регулюються діючим законодавством України.

Отже, апелянт вважає необхідним розглядати договірну умову про застосування пені, визначену п. 7.3 договору з урахуванням законодавства України, а саме ч. 1 ст.546, 547, 549 ЦК України, статті 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань", ст.ст. 230, 232 ГК України.

Розмір пені згідно законодавства обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Тобто базою нарахування пені є сума грошового зобов`язання, несвоєчасно виконаного боржником.

Враховуючи, що на думку скаржника, при розгляді справи судом першої інстанції були допущені суттєві порушення норм матеріального права, а саме: статей 546, 547, 549 ЦК України, статей 230, 231,232 ГК України, статті 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань", а також норм процесуального права, а саме: статей 11,13,14,73,86 ГПК України, апелянт просить Південно-західний апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.04.2019 р. у справі № 923/61/19 в частині відмови в задоволенні пені, постановивши нове рішення за яким позовні вимоги про стягнення пені задовольнити.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 року відкрито апеляційне провадження по справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" на рішення господарського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року у справі №923/61/19. Ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу, яке надійшов до суду 27.06.2019 року, ТОВ «Амалтея Трейд» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" (надалі - постачальник або позивач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД" (надалі - покупець або відповідач) був укладений договір купівлі-продажу № 68 (надалі - договір).

За умовами договору постачальник зобов`язався передати у власність покупця товар, а останній в свою чергу зобов`язався прийняти товар та сплатити його вартість на умовах визначених договором в кількості, асортименті та за ціною визначеною згідно видаткових накладних (п.1.1. договору).

Сторони у відповідності до умов п.1.2. договору визначили, що видаткова накладна, підписана сторонами є погодженням асортименту товару, його кількості та ціни, даний документ прирівнюється до Специфікації та є невід`ємною частиною договору.

Згідно п.1.3. договору право власності на поставлений товар за даним договором переходить до покупця в момент передачі товару (партії товару), підтвердженням даного факту підпис покупця у видатковій накладній.

Умовами договору п.5.1. визначено, що оплата товару здійснюється на умовах відстрочення платежу протягом 7 календарних днів з моменту поставки товару на умовах погашення курсової різниці згідно п.3.3.1. Договору.

Плата за поставлений товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупцем на поточний рахунок продавця 100 % суми партії товару. Датою оплати товару є дата зарахування грошових коштів на рахунок продавця (п.5.2. договору).

Згідно п. 5.3 оплата першої партії товару, що поставляється покупцю здійснюється за умови 100 % попередньої оплати, за 1 (один) робочий день до передбачуваної дати поставки.

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу товар без будь-яких зауважень з боку покупця, що підтверджено видатковою накладною № 36 від 08.11.2018 на загальну суму 200 218, 20 грн., товарно-транспортною накладною (а.с. 10-11).

В свою чергу, покупець розрахувався за поставлений товар частково, платіжними дорученнями на загальну суму 60000, проте зазначені кошти зараховані позивачем частково в рахунок погашення заборгованості за інші поставки товару. В рахунок погашення боргу за видатковою накладною №36 від 08.11.18 року позивачем зараховано 46028,20 грн.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду, зазначив, що відповідач у порушення п.5.1. договору станом на час подачі позову не сплатив за поставлений товар у розмірі 154 190,00 грн., а тому, у зв`язку із несплатою відповідачем вартості поставленого позивачем товару, просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі у розмірі 154 190,00 грн., суму 36% річних у розмірі 10837,82 грн., суму пені у розмірі 10837,82грн. та сума інфляційних втрат у розмірі 1601,74 грн.

Відповідно до положень ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач сплатив всю суму основної заборгованості у розмірі 154 190,00 грн. 100 000 грн. до подання позовної заяви та 54 190 грн. під час розгляду справи згідно платіжних доручень № 1483 від 04.01.2019, № 1516 від 09.01.2019, № 1577 від 14.01.2019, № 1911 від 25.02.2019, № 1635 від 23.01.2019, № 1928 від 27.02.2019, № 1947 та № 1972 від 28.02.2019 (а.с.66-67).

Відповідно до приписів ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 10000 грн., оскільки вони були сплачені до подання позову до суду, та закриття провадження у частині позовних вимог про стягнення 54190 грн.. які були сплачені відповідачем після звернення до суду з позовом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення, якщо договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами в договорі погоджено інший розмір річних 36% від суми простроченої заборгованості, згідно п.7.3 договору.

В пункті 7.3. договору сторонами передбачено, що: «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати.»

Судовою колегією здійснено перерахунок 36% річних та інфляційних втрат за період з 16.11.2018р. по 15.01.2019, за наслідками якого суд погоджується з розрахунками, здійсненими судом першої інстанції, згідно яких 36% річних становить 10403,85 грн., інфляційні втрати складають 1233,52 грн.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення лише в частині стягнення пені, судова колегія вважає за необхідне надати правову оцінку вимогам про стягнення пені.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Штрафними санкціями згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшеним у договорі.

Відповідно до ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Чинне законодавство поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Позивач нарахував відповідачеві пеню за ч. 6 ст. 231 ГК України, тобто застосував договірну неустойку, передбачену п. 7.3. Договору.

Так, в пункті 7.3. договору сторони встановили, що у разі невиконання та/або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті за чинним договором, покупець сплачує на користь продавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період її нарахування, за кожен день прострочки до дня фактичної оплати.

Однак, суд першої інстанції правильно вказав, що з викладеного договірного положення не вбачається, від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Доводи апелянта про те, що розмір пені згідно законодавства обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня; тобто базою нарахування пені є сума грошового зобов`язання, несвоєчасно виконаного боржником, судовою колегією відхиляється, виходячи з наступного.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судова колегія зазначає, що Договір, який і є підставою для застосування договірної неустойки, не містить базу нарахування пені, від якої суми слід розраховувати пеню від загальної суми поставленого товару, від суми невиконаного зобов`язання, тощо.

За приписом же ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Колегія суддів констатує, що в тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру, бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між тим, ч. 6 ст. 231 ГК України, на яку посилається позивач в обґрунтування стягнення пені, не є такою нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону, а відтак не може бути застосована у даному випадку.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2018 року у справі № 904/5922/17.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено:

- якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;

- нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами не узгоджене договірне нарахування пені, а іншим законодавчим актом її розмір не встановлений, а ч. 6 ст. 231 ГК України також не встановлює конкретного розміру (відсотку) пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі, виходячи з облікової ставки Національного банку України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені 10837,82 грн.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 73, 76 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення 36% річних та інфляційних втрат, та відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Підсумовуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія доходить висновку про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Полімер ЛТД" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року у справі №923/61/19 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження до Верховного Суду передбачений ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Н.М. Принцевська

Я.Ф. Савицький