ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2019 р. Справа№ 910/2303/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19 (суддя Чинчин О.В., повний текст складено - 23.04.2019) за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" до публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" та товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 7 455,90 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" та товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 7 455,90 грн., з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (6 955, 90 грн. - з першого відповідача та 500 грн. - з другого відповідача).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, позивач посилався на те, що перший відповідач, як страховик особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, розмір якої становить 6 955 грн. 90 коп. відповідно до встановлених Полісом № АК/7194580 лімітів відшкодування по майну та франшизи, а другий відповідач, оскільки водій транспортного засобу "ГАЗ", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 перебував з ним у трудових відносинах, повинен відшкодувати франшизу у розмірі 500 грн. 00 коп.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з першого відповідача на користь позивача 6 955, 90 грн. страхового відшкодування; з другого відповідача на користь позивача 500 грн. франшизи.

При ухваленні даного рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння шкоди водієм автомобіля "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність власника якого на момент виникнення ДТП була застрахована публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Країна".

Не погодившись з прийнятим рішенням, перший відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог до першого відповідача відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що задоволення позовних вимог про стягнення страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу є необґрунтованим, оскільки підстава для розрахунку коефіцієнту фізичного зносу ТЗ передбачена п.п.б) п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Так, за доводами скаржника, по пошкодженому у ДТП автомобілю значиться два відновлювальних ремонту до даного страхового випадку.

Також, апелянт зазначає, що Звіт, наданий позивачем, не спростовує необхідності врахування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого ТЗ.

Окрім наведеного, скаржник вказує, що сума франшизи згідно полісу № АК/7194580 становить не 500 грн., як вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а 510 грн., що на думку апелянта призвело до збільшення суми стягнення зі страховика.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

У встановлений судом строк від сторін жодних клопотань, в тому числі і про розгляд справи у судовому засіданні, до суду не надійшло.

Крім цього, позивачем та другим відповідачем не було подано до суду відзивів на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) 11.10.2017 року було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави №202.17.2374438, предметом якого є страхування транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску (а.с. 17-21).

По вул. Велика Арнаутська, 42 у м. Одесі 19.06.2018 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що підтверджується Довідкою №292551 про дорожньо - транспортну пригоду (а.с. 23).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року у справі №522/11642/18 ОСОБА_3 , водія транспортного засобу "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень (а.с. 27).

Приватним акціонерним товариством "Одеса - Авто" було виставлено рахунок на оплату № від 02.07.2018 року на ремонт автомобілю марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 81 772 грн. 62 коп. (а.с.29).

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було виставлено рахунок на оплату № від 02.07.2018 року на ремонт автомобілю марки "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 8500 грн. 87 коп. (а.с.28).

Звітом про оцінку КТЗ "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтолізинг" від 09.07.2018 року, визначено, що вартість відновлювального ремонту "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження при ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників складає 107 947 грн. 60 коп. (а.с.30-39).

Відповідно до Страхового акту № 3.18.1359-1 від 09.07.2018 року (а.с. 50) вказану подію визнано страховим випадком, та визначено суму, що підлягає виплаті потерпілій особі у розмірі 90 273 грн. 49 коп.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування на загальну суму в розмірі 90 273 грн. 49 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №ЦО02505 від 09.07.2018 року та №ЦО02506 від 09.07.2018 року (а.с. 51-52).

Відповідно до інформації, наданої МТСБУ на запит суду першої інстанції, цивільно-правова відповідальність власника транспортного "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент настання страхової події була застрахована у першого відповідача на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7194580, ліміт відповідальності по майну становить 100 000 грн., розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 500 грн. (а.с. 78-79).

Як вже було вказано, предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з першого відповідача страхового відшкодування у розмірі 6 955, 90 грн., та стягнення з другого відповідача 500 грн. франшизи.

Стосовно позовних вимог до першого відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такими законами, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 9 ч. 1 ст. 7). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно п. 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395.

Відповідно до п.7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових колісних транспортних засобів виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових колісних транспортних засобів.

Згідно з п.1.6 вищевказаної Методики строк експлуатації - це період часу від дати виготовлення колісного транспортного засобу до дати його оцінки.

Зі свідоцтва про реєстрацію пошкодженого автомобіля "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачається, що рік випуску автомобіля - 2017, а отже, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (19.06.2018 року) строк експлуатації означеного автомобіля не перевищував семи років.

Крім цього, п.7.39 зазначеної Методики визначено, що винятком, стосовно використання зазначених вище вимог є, зокрема, випадок якщо колісні транспортні засоби експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний) та якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно застрахованого позивачем автомобіля матеріали справи не містять.

Стосовно наданих апелянтом лише на стадії апеляційного провадження копій ремонтної калькуляції програмного комплексу AudaHistory Ditails по пошкодженому автомобілю (на які посилається скаржник, вказуючи про наявність відновлювальних ремонтів, застрахованого позивачам ТЗ, до страхового випадку), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Перший відповідач жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надав.

В свою чергу, ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує, зокрема, відповідача подати суду першої інстанції докази разом з поданням відзиву.

Першим відповідачем вказані докази разом із відзивом на позовну заяву до суду першої інстанції не подавались.

При цьому, слід зазначити, що першим відповідачем у суді першої інстанції доводів про наявність відновлювальних ремонтів, застрахованого позивачам ТЗ, до страхового випадку, не наводилося.

З огляду на вищевикладене, надані першим відповідачем нові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для врахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу автомобіля "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , при визначенні розміру страхового відшкодування.

Враховуючи наведене, доводи апелянта про необхідність врахування у даному випадку коефіцієнту фізичного при визначенні розміру страхового відшкодування підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо не прийняття, наданого першим відповідачем, розрахунку зносу транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , виконаного ОСОБА_5 , оскільки матеріали справи не містять, а першим відповідачем не подано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності повноважень ОСОБА_5 на проведення оцінки та визначення коефіцієнту фізичного зносу.

При визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті першим відповідачем, як страховиком винної особи, у даному випадку слід виходити із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно із сумою, яка вказана у рахунках, виставлених станцією технічного обслуговування (приватним акціонерним товариством "Одеса - Авто", Фізичною особою - підприємцем Петруня Т.М.).

Так, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Норма ч.1 ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно з п.1.6 Методики відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до п.2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст.1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, рахунки № НОМЕР_3 від 02.07.2018 року приватного акціонерного товариства "Одеса - Авто", № від 02.07.2018 року Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 , Акт виконаних робіт від 03.08.2018 р., накладні від 03.08.2018 р., платіжні доручення №ЦО02505 від 09.07.2018 року та №ЦО02506 від 09.07.2018 року правомірно визнані судом першої інстанції достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 911/482/17.

Отже, враховуючи визначені Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7194580 розміри лімітів відповідальності та франшизи, колегія суддів вважає, що перший відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 6 955 грн. 90 коп. (90 273 грн. 49 коп. виплачена сума страхового відшкодування - 500 грн. 00 коп. франшизи - частково відшкодована сума 82 817 грн. 59 коп.).

Таким чином, оскаржуване рішення в наведеній частині визнається апеляційним судом обґрунтованим.

Стосовно вимог позивача про стягнення з другого відповідача 500 грн. франшизи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто ДТП, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов`язані майнові інтереси страхувальника, що є об`єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

За таких обставин, у момент виплати страхового відшкодування у позивача виникло право вимоги до власника транспортного засобу "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме до другого відповідача.

Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З правового аналізу статей 993, 1194 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" слідує, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, другий відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, а тому в силу вимог статті 1194 Цивільного кодексу України на нього покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, як на власника джерела підвищеної небезпеки - учасника ДТП, яка наступає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-1009цс15.

Слід зазначити, що спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Таким чином, відповідальність першого відповідача обмежується, зокрема, сумою франшизи.

Враховуючи наведене та те, що другий відповідач жодним чином не спростував той факт, що його працівник - ОСОБА_3 , спричинив ДТП та завдав майнової шкоди страхувальнику позивача, другий відповідач є особою, відповідальною за заподіяну шкоду, як роботодавець вказаної особи та як власник джерела підвищеної небезпеки, а тому повинен відшкодувати позивачу 500 грн. франшизи, оскільки відповідальність першого відповідача є обмеженою, а на другого відповідача покладається обов`язок у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої ним шкоди відшкодувати вказану різницю.

Отже, апеляційним судом визнається обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позивача до другого відповідача.

Стосовно доводів скаржника про те, що сума франшизи згідно полісу № АК/7194580 становить не 500 грн., як вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а 510 грн., що на думку апелянта призвело до збільшення суми стягнення зі страховика, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до інформації, наданої МТСБУ на запит суду першої інстанції, цивільно-правова відповідальність власника транспортного "ГАЗ 33023", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент настання страхової події була застрахована у першого відповідача на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7194580, ліміт відповідальності по майну становить 100 000 грн., розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 500 грн. (а.с. 78-79).

Отже, визначаючи суму франшизи у розмірі 500 грн. суд першої інстанції керувався інформацією МТСБУ, наданою на його запит.

При цьому, перший відповідач в суді першої інстанції не наводив жодних доводів та не надавав жодних доказів на підтвердження невідповідності інформації, наданої МТСБУ, даним, які відображені у Полісі № АК/7194580.

Так, лише в суді апеляційної інстанції апелянтом надано копію вказаного Полісу, згідно якої розмір франшизи складає 510 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Перший відповідач жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаного полісу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надав.

В свою чергу, ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує, зокрема, відповідача подати суду першої інстанції докази разом з поданням відзиву.

Наведеного першим відповідачем здійснено не було.

Отже, наданий поліс апеляційним судом не приймається.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на першого відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - першого відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/2303/19.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 31.07.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко