УХВАЛА

23 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/4319/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Селіваненко В.П., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Бондарєва Е.М.

від 12.12.2018

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Чус О.В., Кузнецова В.О. Вечірко І.О.

від 19.03.2019

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз"

про стягнення 9 572 278,32 грн інфляційних втрат та 2 678 604,54 грн 3% річних

за участю представників:

позивача: Мицько Р.М.

відповідача: Богдан С. В .

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" про стягнення 12 250 882,86 грн, з яких: 9 572 278,32 грн - інфляційні втрати за період з 01.09.2015 по 30.04.2018 та 2 678 604,54 грн - три відсотки річних за період з 21.09.2015 по 21.09.2018, нараховані на суму основного боргу за договором поставки природного газу № 06/10-2016 від 20.12.2010.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 14.08.2012 у справі № 36/5005/6053/2012 стягнув з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 39 673 389,87 грн основного боргу за договором поставки природного газу № 06/10-2016 від 20.12.2010, 1 498 820,99 грн пені, 1 703 994,70 грн 3% річних, 1 598 408,76 грн інфляційних втрат. Однак, стягнутий за зазначеним судовим рішенням основний борг відповідач погасив лише частково, прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, у зв`язку з чим відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити інфляційні втрати та три відсотки річних.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 01.10.2018 порушив провадження у справі № 904/4319/18 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", прийняв позовну заяву та призначив її до розгляду.

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 12.12.2018, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2019, позов задовольнив. Стягнув з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 9 572 278,32 грн втрат від інфляції, 2 687 604,54 грн три відсотки річних та 183 763,24 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, 09.04.2019 відповідач - Публічне акціонерне товариство "Дніпрогаз", яке відповідно до статті 5 Закону України "Про акціонерні товариства" змінило тип та назву товариства на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2019 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судами попередніх норм матеріального права, зокрема статей 525, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України та статей 193, 216 Господарського кодексу України, та порушення норм процесуального права, зокрема статей 78, 121 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017. За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій:

- не врахували обставини того, що уклавши мирову угоду, сторони змінили матеріально-правові відносини, зокрема порядок та строки сплати вже існуючого основного боргу, розстрочили його погашення, Публічне акціонерне товариство "Дніпрогаз" належним чином виконує умови зазначеної мирової угоди, з огляду на що зобов`язання боржника щодо сплати основного боргу за договором поставки природного газу № 06/10-2016 від 20.12.2010 у вересні 2015 року - вересні 2018 року не є простроченими та відсутні підстави для нарахування за цей період інфляційних втрат та трьох відсотків річних;

- не взяли до уваги правову позицію, викладену Вищим господарським судом України в постанові від 05.10.2017 у справі 904/8688/16 та Верховним Судом України в постанові від 17.02.2016 у справі 3-127г15;

- не взяли до уваги спеціальні норми Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", які були чинні станом на момент укладення між сторонами мирової угоди, та залишили поза увагою, те що зазначена мирова угода була укладена з урахуванням зазначених норм, які передбачали реструктуризацію заборгованості, яка не підлягає індексації та на яку не нараховується пеня, штрафні та інші фінансові санкції, а також не взяли до уваги правову позицію щодо застосування зазначеного Закону, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Баранця О.М. - головуючого, Селіваненка В.П., Студенця В.І. ухвалою від 06.05.2019 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2019 у справі № 904/4319/18. Призначив розгляд касаційної скарги на 25.06.2019 о 10 год. 00 хв. у приміщенні Касаційного господарського суду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2019 залишити без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій в повному обсязі дослідили матеріали справи, ухвалили правильні рішення відповідно до норм чинного законодавства, а доводи скаржника в касаційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими та не спростовують правильні висновки судів. Позивач у відзиві на касаційну скаргу посилається на сталу судову практику щодо правової природи мирової угоди, яке не є договором в цивільно-правовому розумінні, та щодо застосування норми статті 121 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017, у взаємозв`язку із нормою статті 625 Цивільного кодексу України. Також зазначає, що мирова угода була укладена не з метою реструктуризації боргу на виконання норми Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", а з метою врегулювання порядку виконання судового рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 25.06.2019 зупинив провадження у справі № 904/4319/18 до вирішення заявленого відводу суддів Баранця О.М. та Студенця В.І.

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Колос І.Б. ухвалою від 02.07.2019 відмовив у задоволенні заяви Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про відвід суддів Касаційного господарського суду Баранця О.М. та Студенця В.І. у розгляді справи № 904/4319/18.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 04.07.2019 поновив провадження у справі № 904/4319/18 та призначив розгляд касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на 23.07.2019 о 09 годині 45 хвилин у приміщенні Касаційного господарського суду.

25.06.2019 позивач - Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подала до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду клопотання про передачу справи № 904/4319/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, на думку скаржника, справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначення правової природи мирової угоди, укладеної в судовому процесі між сторонами судової справи на стадії виконання судового рішення та щодо можливості застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі укладення між сторонами судової справи такої мирової угоди. За твердженням позивача правова проблема полягає у тому, що суди по різному визначають правову природу мирової угоди, укладення якої в судовому процесі передбачено нормами Господарського процесуального кодексу України, та наслідки укладення мирової угоди для сторін: в одних випадках суди тлумачать мирову угоду як цивільний договір, укладений за взаємною згодою сторін та який змінює умови основного договору, а в інших - як процесуальний акт, що змінює лише порядок та спосіб виконання судового рішення, та базується на взаємних поступках сторін справи, а не на інтересах сторін, як це відбувається у цивільно-правових відносинах, та який не може вважатися правочином.

На підтвердження своєї позиції позивач посилається, зокрема на існування різної судової практики у щодо розуміння судами правової природи мирової угоди, укладеної в судовому процесі між сторонами судової справи на стадії виконання судового рішення та застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі укладення між сторонами судової справи такої мирової угоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, дослідивши подане Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, заслухавши думку представників сторін у справі, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що клопотання Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про передачу справи № 904/4319/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

При цьому правова проблема має бути наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які вже існують; відсутня стала судова практика у відповідних питаннях; поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; а вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідно, можна дійти висновку про виключність цієї правової проблеми.

Як встановили господарські суди попередніх інстанцій, 20.12.2010 між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (постачальник, позивач) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрогаз" (покупець, відповідач), був укладений договір про закупівлю природного газу за державні кошти № 06/10-2016 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві у 2011 році природний газ виключно для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів, а покупець зобов`язується прийняти та оплачувати природний газ на умовах цього договору.

Додатковою угодою № 1 від 28.01.2011 сторони змінили назву договору на договір поставки природного газу.

У зв`язку з неналежним виконанням Публічним акціонерним товариством "Дніпрогаз" своїх зобов`язань з оплати прийнятого газу Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості за зазначеним договором та нарахованих на суму основного боргу пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 14.08.2012 у справі № 36/5005/6053/2012 задовольнив позов Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та стягнув з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 39 673 389,87 грн основного боргу за поставлений природний газ, 1 498 820,99 грн пені, 1 703 994,70 грн 3% річних, 1 598 408,76 грн інфляційних втрат, 64 380,00 грн судового збору, в решті позовних вимог відмовив. При цьому, інфляційні втрати були стягнуті за період з лютого 2011 року по квітень 2012 року, а три відсотки річних - за період з 11.02.2011 по 11.10.2011.

На виконання зазначеного рішення у справі № 36/5005/6053/2012 Господарський суд Дніпропетровської області 08.10.2012 видав відповідний наказ.

07.12.2012 на стадії виконання зазначеного судового рішення між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Відкритим акціонерним товариством "Дніпрогаз" була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою Господарського Дніпропетровської області від 25.12.2012.

У пункті 4 мирової угоди сторони передбачили, що боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму в розмірі 44 474 614,32 грн, вказану у пункті 1 цієї мирової угоди, шляхом погашення її частинами відповідно до визначеного графіку. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Згідно з графіком погашення заборгованості сторони домовились, що у січні 2013 року підлягає до сплати 247 081,31 грн, а з лютого 2013 року по грудень 2027 року по 247 081,19 грн щомісяця.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вважаючи, що зобов`язання за договором поставки природного газу не виконані покупцем у визначений в договорі строк, а затверджена судом мирова угода не змінює та не припиняє зобов`язань покупця з оплати отриманого природного газу за основним договором, здійснила нарахування на суму основного боргу в розмірі 33 265 612,66 грн інфляційних втрат за період з 01.09.2015 по 30.04.2018 на суму 9 572 278,32 грн та трьох відсотків річних за період з 21.09.2015 по 21.09.2018 на суму 2 678 604,54 грн та звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом у цій справі про стягнення зазначених сум з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз". Тобто предметом позову у справі, яка розглядається, є стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму основного боргу за договором поставки природного газу № 06/10-2016 від 20.12.2010 за періоди після ухвалення Господарським судом Дніпропетровської області рішення від 14.08.2012 у справі № 36/5005/6053/2012.

Відповідач в заперечення позовних вимог послався на те, що невиконання ним грошового зобов`язання за договором поставки природного газу за наявності укладеної між ним та позивачем мирової угоди, в якій сторони встановили новий графік погашення заборгованості за договором поставки та яка належним чином виконується ним відповідно до погодженого сторонами графіку, не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за період, встановлений сторонами у мировій угоді для погашення заборгованості.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, виходив із того, що мирова угода, затверджена судом на стадії виконання судового рішення, не є правочином у цивільно-правовому розумінні, сторони не вносили до основного договору (договору поставки природного газу № 06/10-2016 від 20.12.2010) будь-яких змін стосовно терміну та порядку оплати, а мировою угодою лише вирішили питання щодо погашення боржником суми боргу, стягнутої на підставі рішення суду по іншій справі. За висновком судів сам факт укладення мирової угоди між сторонами у справі щодо порядку виконання рішення господарського суду про стягнення основного боргу за договором не змінює юридичну природу заборгованості, а саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення. Врахувавши те, що зазначене прострочення є триваючим, суди дійшли висновку, що право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, у цій справі виникли питання, які складають правову проблему, чи є мирова угода, укладена між сторонами у справі в судовому процесі на стадії виконання судового рішення, підставою зміни строків виконання основного договору та чи покладаються на боржника наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у разі належного виконання ним умов мирової угоди (з дотриманням встановленого сторонами у мировій угоді графіку погашення заборгованості).

Як вбачається з проведеного аналізу судової практики суди по різному підходять до вирішення зазначених питань.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 13/210/10 та від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) викладена правова позиція щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України у разі наявності мирової угоди, укладеної між сторонами у справі на стадії виконання судового рішення про стягнення з боржника основного боргу за договором, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та неустойки та щодо можливості стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за період, який не охоплювався цим судовим рішенням.

У зазначених справах Верховний Суд України дійшов висновків про те, що положення статті 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За висновком Верховного Суду України зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

У справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) Верховний Суд України, крім зазначеного, погодився з судом апеляційної інстанції про те, що сторони не вносили до спірного договору будь-яких змін стосовно терміну та порядку оплати, а лише вирішили питання щодо погашення боржником суми боргу, стягнутої на підставі рішення суду в іншій справі.

Однак, у вказаних постановах Верховного Суду України відсутні висновки щодо правової природи мирової угоди, укладеної між сторонами на стадії виконання судового рішення.

Разом з цим у постанові від 20.11.2018 у справі № 908/251/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про те, що мирова угода, укладена між сторонами у справі на стадії виконання судового рішення, відповідає вимогам договору про реструктуризацію, оскільки в частині узгодження уповноваженими представниками сторін забезпечує належне волевиявлення, спрямоване на реструктуризацію заборгованості згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", а з урахуванням її затвердження судом в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній, на дату затвердження мирової угоди), забезпечує виконання судового рішення в межах такої реструктуризації. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в даному випадку мирова угода не є новацією, проте з урахуванням реструктуризації заборгованості в порядку пункту 2.6. статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" вона мала своїм наслідком відповідно до частини першої статті 651 та статті 654 Цивільного кодексу України зміну строку.

У постанові від 11.06.2019 у справі № 904/8731/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що уклавши мирову угоду, сторони фактично розстрочили сплату заборгованості за договором поставки природного газу, встановлену судовим рішенням в іншій справі, до складу якої входила і сума основного боргу за договором, та встановили інший порядок та строки розрахунків за договором поставки природного газу. Тобто за умовами мирової угоди сторони за взаємною згодою змінили та визначили інші строки сплати основного боргу. При цьому, врахувавши встановлені судами попередніх інстанцій обставини того, що визначений сторонами в мировій угоді порядок розрахунків відповідачем не порушений, відповідач виконує зобов`язання за мировою угодою належним чином, Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій про те, що зобов`язання відповідача (боржника) щодо сплати основного боргу за договором поставки природного газу не є простроченим, що виключає підстави для нарахування та стягнення за заявлений період (після ухвалення судового рішення в іншій справі про стягнення основного боргу) встановленого законом індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

У постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7 викладений висновок про те, що мирова угода на стадії виконання судового рішення не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні, а є процесуальним актом, в якому встановлюється інший спосіб та порядок виконання судового рішення. При цьому, суд, врахувавши те, що умови укладеної між сторонами у справі мирової угоди передбачали обов`язок боржника сплачувати інфляційній нарахування на визначену в угоді суму основного боргу, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення нарахувань за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Водночас Касаційний господарський суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), на яку посилається позивач як на судову практику в подібних правовідносинах, висловлено правову позицію про те, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі зроблені щодо наявності підстав для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у разі існування ухвали суду про розстрочення або відстрочення виконання судового рішення, яка постановляється за наслідком розгляду відповідної заяви однієї сторони - боржника, та не стосуються мирової угоди, укладеної між сторонами за їх взаємною згодою на стадії виконання судового рішення.

Крім того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.04.2019 у справі № 924/496/18 та в ухвалі від 11.03.2019 у справі № 918/414/18 дійшов висновку про те, що правовідносини щодо правомірності нарахування та стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму основного боргу, яку стягнуто за судовим рішенням в іншій справі, у разі наявності ухвали суду про розстрочення (відстрочення) виконання такого судового рішення є подібними з правовідносинами про стягнення зазначених сум у разі наявності укладеної між сторонами на стадії виконання судового рішення у справі мирової угоди.

Наведене вище свідчить про те, що суди по різному розуміють як правову природу мирової угоди, укладеної між сторонами судових справ в судовому процесі на стадії виконання судового рішення, так і мету та наслідки її укладення для сторін, а також по різному тлумачать подібність правовідносини сторін щодо стягнення сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у разі наявності ухвали суду про розстрочення (відстрочення) виконання судового рішення та у разі наявності укладеної між сторонами на стадії виконання судового рішення у справі мирової угоди, у зв`язку з чим неоднаково застосовують до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, зазначена правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які вже існують, що свідчить про відсутність сталої судової практики у зазначених питаннях.

Крім того, правова природа, мета та наслідки застосування інституту мирової угоди в господарському процесі на стадії виконання судового рішення, її особливості та вплив на матеріально-правові та процесуально-правові відносини чітко не визначені процесуальним законодавством. Неоднозначною у вирішенні цих питань є і наукова література. Одні науковці розглядають мирову угоду як договір, зокрема як новацію, інші - зосереджують увагу на процесуальній природі мирової угоди, а деякі - розглядають угоду з точки зору, як норм матеріального права, з огляду на її договірний характер та визначення її умов за взаємною згодою за принципом свободи договору, виходячи з інтересів та можливостей кожної сторони, так і процесуального права з огляду на її укладення в судовому процесі, тобто висловлюють позицію про комплексний характер та дуалістичну правову природу мирової угоди.

Господарсько-процесуальний кодекс України (в редакції, чинній станом до 15.12.2017, яка була чинна на 25.12.2012 - дату затвердження судом у справі № 36/5005/6053/2012 мирової угоди між сторонами у справі) передбачав можливість укладення мирової угоди на стадії виконання судового рішення. відповідна норма була закріплена у статті 121 Господарського процесуального кодексу України "Відстрочка або розстрочка виконання рішення, зміна способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови". Однак, як окремий інститут, мирова угода в процесі виконання знайшла своє відображення у статті 330 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017). Слід зазначити, що у статті 330 Господарського процесуального кодексу України законодавець крім мирової угоди, укладеної між сторонами в процесі виконання судового рішення, передбачив також і заяву про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення.

Однак, у процесуальному законодавстві як в редакції, чинній до 15.12.2017, так і в редакції, чинній на даний час, відсутні положення, які б визначали вплив мирової угоди, укладеної на стадії виконання судового рішення, на матеріально-правові та процесуально-правові відносини. Натомість лише у частині 1 статті 193 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою. Крім того, затверджуючи мирову угоду ухвалою, суд надає їй властивість обов`язковості.

Відсутність досконалої правової регламентації інституту мирової угоди, його сутності, наслідків її укладення для сторін та єдиної судової практики з цього питання обумовлюють актуальність цього питання. Інститут мирової угоди, особливо на стадії виконання судового рішення, його вплив на матеріально-правові та процесуально-правові відносини сторін є надзвичайно важливим для правильного врегулювання протилежних інтересів обох сторін процесу.

З огляду на викладене вище можна дійти висновку про виключність цієї правової проблеми.

Зазначене створює передумови для формування різних правових позицій судів усіх рівнів та порушення балансу прав та інтересів сторін у господарському процесі. Вирішення такої правової проблеми необхідне для дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі, а також для забезпечення задекларованого у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завдання господарського судочинства щодо справедливого вирішення судом спору та гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, більшістю від складу суду, що розглядає справу, та може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

З урахуванням викладеного колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що на даний час питання щодо визнання мирової угоди, укладеної між сторонами у справі на стадії виконання судового рішення, підставою зміни строків виконання основного договору є не вирішеним та має важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Наведені вище обставини свідчать про наявність правової проблеми та неоднакове розуміння судами правової природи мирової угоди, укладеної між сторонами у справі в судовому процесі на стадії виконання судового рішення, її впливу на матеріально-правові та процесуальноправові правовідносини сторін та застосування судами норми, закріпленої у частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України у разі укладення між сторонами такої мирової угоди, зумовлює необхідність передачі справи № 911/2129/17 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За таких обставин, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність передачі справи № 904/4319/18 разом із касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз", яке відповідно до статті 5 Закону України "Про акціонерні товариства" змінило тип та назву товариства на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2018 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2019 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

1. Задовольнити клопотання Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про передачу справи № 904/4319/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Передати справу № 904/4319/18 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" про стягнення 9 572 278,32 грн інфляційних втрат та 2 678 604,54 грн 3% річних разом із касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

3. Надіслати копію ухвали особам, які беруть участь у справі.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді В. Селіваненко

В. Студенець