ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2019 р. Справа №914/953/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Мирутенко О.Л.

секретар судового засідання Кобзар О.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю малого підприємства «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» за вих.№847/1/2012 від 03.06.2019 (вх. №ЗАГС 01-05/2178/19 від 13.06.2019)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 20.05.2019 (суддя Мороз Н.В.) про забезпечення позову

у справі №914/953/19

за позовом: малого приватного підприємства виробничо-комерційна фірма «Гелікон» (надалі МПП ВКФ «Гелікон»), м. Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (надалі ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції»), м. Київ

про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та записів про право власності

за участю учасників справи:

від позивача: Медвідь Л.М. адвокат (довіреність б/н від 18.04.2019)

від відповідача: Лойфер А.О. адвокат (довіреність № 452 від 13.06.2019)

ВСТАНОВИВ:

16.05.2019 МПП ВКФ Гелікон звернулось до Господарського суду Львівської області з заявою №16/05-1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У вказаній заяві позивач покликається на те, що МПП ВКФ «Гелікон» має намір звернутися до Господарського суду Львівської області із позовом до ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» про скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію за відповідачем права власності на спірні об`єкти нерухомого майна та скасування записів про право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, оскільки вважає, що останні приймалися та здійснювалися з порушенням норм чинного законодавства, яке регулювало порядок прийняття таких рішень.

Щодо необхідності у вжитті заходів забезпечення позову заявник зазначав, що можливе задоволення позову про визнання недійсними рішень державних реєстраторів хоч і не вимагатиме його примусового виконання, проте, не призведе до ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки останній буде вимушений знову звертатися до суду з позовом про повернення цього майна від нових власників, володільців чи користувачів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.05.2019 у справі №914/953/19 заяву МПП ВКФ Гелікон про забезпечення позову задоволено повністю. Забезпечено позов МПП ВКФ Гелікон до ТзОВ Приватні Інвестиції про скасування рішень державних реєстраторів та записів про право власності на нерухоме майно шляхом:

- накладення арешту на нежитлову будівлю, позначену на плані літерою Б-3 (виробничий корпус зі станцією технічного обслуговування), загальною площею 2357,6 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, ;

- накладення арешту на нежитлову будівлю, позначену на плані літерою Б-5 (офісно-готельні приміщення з мансардою і підвалом), загальною площею 2159,1 кв.м., по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, ;

- накладення арешту на будівлі, позначені на плані літерами А-3, А-З, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 230 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, ;

- накладення арешту на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 39), власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, ;

- накладення арешту на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 21, власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, ;

- накладення арешту на будівлю, готельно-відпочинковий комплекс, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 21), власник ТзОВ ФК Приватні інвестиції, .

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки позивач має намір оскаржити рішення державних реєстраторів до суду, а відповідач має можливість в будь-який спосіб розпорядитися нерухомим майном, набутим на підставі рішень державних реєстраторів то існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову, до подання позовної заяви (встановлення відповідачу заборони на здійснення будь-яких дій щодо розпорядження нерухомим майном, набутим на підставі спірних рішень державних реєстраторів) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він має намір звернутися до суду. У разі, якщо до закінчення розгляду даної справи відповідачем буде відчужено нерухоме майно, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів підприємства.

Не погоджуючись з ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.05.2019, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту обмежують всі правомочності ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» як власника нерухомого майна, що є порушенням приписів ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, заходи забезпечення позову, які вжиті оскаржуваною ухвалою не пов`язані з майбутніми позовними вимогами МПП ВКФ Гелікон та не співмірні, що є порушенням вимог ч.4 ст.136 ГПК України. Вищенаведене свідчить, що суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності зв`язку між предметом майбутніх позовних вимог МПП ВКФ «Гелікон» та заходу забезпечення позову, застосувати який просив позивач, не навів належного правового обґрунтування для застосування такого складного виду забезпечення позову як арешт на нерухоме майно, що призвело до ухвалення необґрунтованої та незаконної ухвали від 20.05.2019 року у справі № 914/953/19.

Згідно з витягом протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2019 справу №914/953/19 розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді: Кордюк Г.Т. та Плотніцький Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 в складі колегії суддів: суддя доповідач - Кравчук Н.М., суддів Кордюк Г.Т. та Плотніцького Б.Д. розгляд апеляційної скарги ТзОВ ФК Приватні інвестиції призначено на 02.07.2019.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2019, у зв`язку з перебуванням судді члена колегії Плотніцького Б.Д. у відпустці в період з 01.07.2019 по 16.07.2019 справу №914/953/19 розподілено до розгляду судді Мирутенку О.Л. у зв`язку з чим склад колегії сформовано з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді: Кордюк Г.Т. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 в складі колегії суддів: суддя доповідач - Кравчук Н.М., суддів Кордюк Г.Т. та Мирутенка О.Л. розгляд апеляційної скарги відкладено на 23.07.2019.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Здійснивши розгляд апеляційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини 1 статті 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини 4 статті 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками зазначеного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

З огляду на те, що відповідач має можливість в будь-який спосіб розпорядитися нерухомим майном, набутим на підставі рішень державних реєстраторів, а позивач планував оскаржити такі рішення, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову, до подання позовної заяви (встановлення відповідачу заборони на здійснення будь-яких дій щодо розпорядження нерухомим майном, набутим на підставі спірних рішень державних реєстраторів) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він мав намір звернутися до суду. У разі, якщо до закінчення розгляду даної справи відповідачем буде відчужено нерухоме майно, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів підприємства.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали місцевий господарський суд надав оцінку обґрунтованості доводів позивача, встановив безпосередній зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позову, і правильно застосував статтю 136 ГПК України та підставно обрав захід до забезпечення позову, який відповідає пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України.

В даному випадку застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, набуті відповідачем на підставі рішень державних реєстраторів, а не шляхом заборони відповідачу вчиняти дії з його відчуження , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову з огляду на наступне.

Відомості про вжиття заходів забезпечення позову шляхом лише заборони відповідачу (власнику об`єкта нерухомого майна) вчиняти дії з його відчуження органами державної виконавчої служби не вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 63 Закону «Про виконавче провадження», виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Беручи до уваги положення ч. 4 ст. 63 Закону «Про виконавче провадження», виконання ухвали суду про забезпечення позову шляхом заборони вчинення відповідачу певних дій, підлягає доведення державним/приватним виконавцем змісту її резолютивної частини до відома лише такому відповідачу (особі якій заборонено вчиняти певні дії) та її виконання покладається на добросовісність такого відповідача щодо не порушення ним відповідної судової заборони.

Згідно п. ч. 1 ст. 24 Закону Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

З аналізу наведеної норми слід дійти висновку, що забезпечення позову шляхом накладення судом арешту полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення за результатами вирішення господарського спору щодо правомірності набуття відповідачем ТОВ ФК Приватні інвестиції права власності на нерухоме майно на підставі рішень державних реєстраторів та внесення записів про право власності.

При цьому, арешт на нерухоме майно накладений ухвалою суду в порядку забезпечення позову вноситься державним реєстратором - державним або приватним виконавцем в порядку виконання такої ухвали суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.24. ст.32 Закону Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно буде доступним для усіх нотаріусів, державних реєстраторів та унеможливить посвідчення нотаріусами договорів спрямованих відчуження, обтяження відповідачем ТОВ ФК Приватні інвестиції відповідних об`єктів нерухомості, на користь інших осіб, а також унеможливить проведення будь-яких реєстраційних дій щодо цих об`єктів нерухомості.

Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в господарському процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в господарській справі.

Отже, доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно обґрунтовується тим, що такий захід забезпечення позову унеможливить відповідачу обтяжити його та/або відчужити іншим особам до моменту набрання законної сили рішенням суду за наслідками розгляду спору у даній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі 826/10936/18.

Як зазначає ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» в апеляційній скарзі, з моменту набуття права власності на спірне майно на підставі оскаржуваних рішень державних реєстраторів, скаржник цим майном фактично не користується. Станом на сьогодні, усі витрати по утриманню спірних об`єктів нерухомості несе позивач у справі.

З огляду на викладене, вжиття оскаржуваною ухвалою суду заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні об`єкти нерухомості фактично не порушує прав ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» на використання майна, а лише має наслідком заборону розпорядження спірним майном у спосіб його відчуження чи обтяження на користь третіх осіб.

Щодо посилань скаржника на те, шо МПП ВКФ «Гелікон» зверталось до суду із позовом про визнання недійсними пунктів п.5.2, п.п. 5.4.1, 5.4.2. п. 5.4. договорів іпотеки від 20.03.2009 року №731, від 05.02.2007 року №983, від 27.05.2009 року №1156 та від 19.07.2007 року №6888, колегія судів зазначає, що вказана обставина не має значення для вирішення питання про забезпечення позову і суд не може надавати оцінку доказам по суті справи в ухвалі про забезпечення позову. Вказана обставина повинна оцінюватися судом за наслідками розгляду справи по суті.

Стосовно посилань скаржника на ухвали адміністративних судів про скасування заходів забезпечення позову у справах №813/6755/14 та №813/2791/15 як на підтвердження можливості в нього протягом місяця часу вчинити дії спрямовані на відчуження спірного майна, суд зазначає наступне.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2014р у справі №814/6755/14 та від 03.06.2015р. у справі №813/2791/15 було вжито заходи забезпечення позову МПП ВКФ «Гелікон» шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень державних реєстраторів та заборони державним реєстраторам вчиняти дії щодо державної реєстрації речових прав на спірне майно.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2019р у справі №813/6755/14 та від 19 04.2019 у справі №813/2791/15 вищезазначені заходи забезпечення позову були скасовані

Відповідно до ч. 9 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або про заміну одного заходу забезпечення позову іншим зупиняє виконання цієї ухвали.

Ухвалою Восьмого апеляційного господарського суду від 20.05.2019р у справі у справі №813/6755/14 за наслідками розгляду апеляційної скарги МПП ВКФ «Гелікон», залишено без змін ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2019. Отже, у відповідності до вимог ч 9 ст. 154 КАС України, ТзОВ «ФК «Приватні інвестиції» до 20.05.2019 було обмежене у можливості вчинення дій щодо відчуження чи обтяження майна набутого на підставі оскаржуваних рішень державних реєстраторів згідно ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи ухвалу про забезпечення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв ухвалу, яка відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи викладені в апеляційній скарзі та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 255, 269, 271, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 20.05.2019 у справі № 914/953/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Львівської області від 20.05.2019 у справі № 914/953/19 повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

О.Л. Мирутенко