РІШЕННЯ

Іменем України

24 липня 2019 року м. Чернігів справа № 927/276/19

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Лавриненко Л.М.,

секретар судового засідання Мігда Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 927/276/19, розгляд якої здійснено в порядку загального позовного провадження

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик

місцезнаходження: вул. Резервна, буд. 8, м.Київ, 04074;

адреса для листування: вул. Тульчинська, буд. 6, м.Київ, 04080

До відповідача: Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка

місцезнаходження: вул. 1-ого Травня, буд. 9А, с.Кладьківка, Куликівський район, Чернігівська область, 16351

Про стягнення 424960,98 грн

За участю представників:

від позивача: Чунжин В.С. - адвокат, довіреність від 31.05.2019; договір про надання правової допомоги №2/5/19 від 31.05.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1467 від 10.01.2014;

від відповідача: Федорова І.О. - адвокат, довіреність №25 від 30.05.19; договір про надання правової допомоги від 30.05.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4179/10 від 10.06.2010.

У судовому засіданні була проголошена вступна та резолютивна частини рішення, на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик подано позов до Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка про стягнення 536684,34 грн заборгованості за надані послуги по перевезенню вантажів, а саме: 496499,99 грн боргу, 37093,31 грн пені за період з 18.01.2019 по 27.03.2019, 3091,11 грн трьох процентів річних за період з 18.01.2019 по 27.03.2019.

Заявлений позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 щодо оплати послуг по перевезенню вантажів згідно з актом № ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 02.01.2019.

Ухвалою суду від 03.04.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик залишено без руху, на підставі ч.1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 10.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.06.2019 о 10:00 год.

03.06.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву від 30.05.2019 № 24 з додатком, в якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу в позові в повному обсязі. Відповідач у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначає, що заявлена позивачем сума позову не відповідає дійсності, оскільки Приватним підприємством Агрофірма Кладьківка було проведено оплати на загальну суму 250000,00 грн згідно з платіжними дорученнями №2092 від 06.02.2019, №7 від 07.03.2019, №12 від 22.03.2019, № 12 від 05.04.2019, № 2289 від 22.05.2019 і заборгованість відповідача становить 346499,92 грн. Між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості по відтермінуванню платежів до квітня 2019 року, дану домовленість підтверджують проведені оплати. Щодо нарахування штрафних санкцій, то на думку відповідача, позивачем невірно застосовані строки та суми. Також відповідач вказує на те, що позивачем були порушені вимоги п.3.3 договору щодо направлення первинних документів відповідачу.

Вирішення питання прийняття відзиву на позовну заяву та долучення його до матеріалів справи відкладено судом до наступного судового засідання.

У судовому засіданні 03.06.2019 представником позивача заявлено усне клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні для надання можливості ознайомиться з відзивом на позов та надати свої письмові заперечення.

Суд у судовому засіданні 03.06.2019 постановив протокольно ухвалу про часткове задоволення усного клопотання представника позивача про оголошення перерви у підготовчому засіданні та відклав підготовче засідання на 02.07.2019 об 11:00 год.

Ухвалою суду від 03.06.2019 викликано сторін у підготовче засідання 02.07.2019 об 11:00 год.

02.07.2019 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог від 02.07.2019, в якій позивач, зокрема, зазначає, що відповідачем, після пред`явлення позивачем позову до суду, здійснено часткову сплату заборгованості у розмірі 150000,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача 424960,98 грн, у тому числі прострочену заборгованість за надані послуги у розмірі 346499,92 грн; пеню за порушення термінів оплати за період з 18.01.2019 по 02.07.2019 у розмірі 72373,20 грн; 3% річних за період з 18.01.2019 по 02.07.2019 у розмірі 6087,86 грн; та понесені судові витрати.

До заяви про уточнення позовних вимог додано копію рахунку-фактури № СФ-0000001 від 02.01.2019, докази направлення відповідачу первинних та перевізних документів електронною поштою та ТОВ Нова Пошта, копії товарно-транспортних накладних.

Також представником позивача у судовому засіданні 02.07.2019 заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи роздруківки відстеження поштового пересилання як доказу отримання відповідачем первинних документів.

Суд розцінив заяву позивача про уточнення позовних вимог як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу та збільшення в частині стягнення пені та 3% річних та у судовому засіданні 02.07.2019 постановив протокольно ухвалу про прийняття заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу та збільшення в частині стягнення пені та 3% річних. Заяву з додатком долучено до матеріалів справи.

01.07.2019 від відповідача надійшло письмове клопотання № 31 від 27.06.2019, в якому відповідач просить визнати причину пропуску строку подання відзиву на позов поважною; поновити пропущений строк подання відзиву на позовну заяву та долучити відзив на позовну заяву до матеріалів справи.

У судовому засіданні 02.07.2019 суд постановив протокольно ухвалу про задоволення клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на позов та залучення його до матеріалів справи.

01.07.2019 від відповідача також надійшли письмові пояснення № 30 від 27.06.2019 з додатком, в яких відповідач підтримує викладені у відзиві на позовну заяву заперечення та зазначає, що позивачем неналежно виконано умови договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, а саме: в порушення умов п.3.4. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 не направлено ПП «Агрофірма «Кладьківка» рахунку-фактури; в порушення умов п.3.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 в акті здачі-прийняття робіт № ОУ-0000001 від 02.01.2019 не зазначена відстань перевезених за звітну декаду вантажів. Оскільки позивачем не надано доказів направлення первинних документів відповідачу, останній, посилаючись на п.3.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, вважає, що ненадання первинних документів в строк не покладає на замовника обов`язку оплати. Відповідач також вказує на те, що відповідно до п.5.3 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, його дія припиняється 31.12.2018. Пункт 5.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 щодо пролонгації неможливо було виконати, оскільки договір укладено 10.12.2018, а пропозицію про його розірвання відповідач мав надіслати 11.12.2018, коли роботи позивачем не розпочались, а договір тільки було укладено.

Суд долучив письмові пояснення відповідача з додатком до матеріалів справи.

Крім того, представником відповідача в судовому засіданні 02.07.2019 подано письмове клопотання про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів у зв`язку зі складністю справи та наданням додаткових доказів та пояснень та заявлено усне клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Представник позивача заперечив щодо клопотання представника відповідача про продовження строку підготовчого провадження та відкладення підготовчого засідання.

Суд у судовому засіданні 02.07.2019 постановив протокольно ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача про продовження строку підготовчого провадження; про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів; про задоволення усного клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання та про відкладення підготовчого засідання на 09.07.2019 об 11:30 год.

Ухвалою суду від 02.07.2019 викликано сторін у підготовче засідання 09.07.2019 об 11:30 год.

У зв`язку зі знеструмленням електромережі Господарського суду Чернігівської області 09.07.2019 в період часу з 10:00 до 15:30, що підтверджується актом №9-19 від 10.07.2019 щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи, за підписами керівника апарату Господарського суду Чернігівської області ОСОБА_1 , начальника господарчого відділу Господарського суду Чернігівської області Довженка І.В., начальника відділу інформаційно-технічного забезпечення та статистики Галушка В.В., фіксування судового засідання технічними засобами 09.07.2019 о 10:30 у справі № 927/276/19, не здійснювалося.

До початку судового засідання 09.07.2019 від сторін надійшли письмові заява та клопотання від 09.07.2019 про проведення підготовчого засідання за відсутності представників позивача та відповідача.

Заява позивача та клопотання відповідача від 09.07.2019 про проведення підготовчого засідання за відсутності їх представників задоволені судом, оскільки участь у судовому засіданні є процесуальним правом сторін, відповідно до п.2 ч.1 ст.42 Господарського процесуального кодексу України.

08.07.2019 від відповідача надійшли письмові пояснення № 32 від 04.07.2019 з додатковими документами, в яких відповідач зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження направлення документів, передбачених договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, на адресу відповідача не відповідають дійсності, оскільки скріншот електронної пошти не може вважатися доказом у зв`язку з тим, що договором не передбачено обмін документами в електронному вигляді. Крім того, експрес-накладна № 5507 від 09.01.2019 направлена приватній особі, яка не є співробітником ПП «Агрофірма «Кладьківка» та не містить опису вкладення, який підтверджує направлення саме цих документів.

Суд у судовому засіданні 09.07.2019 постановив протокольно ухвалу про продовження процесуального строку подання доказів до 09.07.2019 та подані письмові пояснення відповідача з додатковими документами долучив до матеріалів справи.

09.07.2019 від позивача надійшло письмове клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зокрема: листа ПП «Агрофірма «Кладьківка» від 14.02.2019 № 5 про визнання суми заборгованості за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 із графіком її погашення; акту звіряння взаємних розрахунків від 13.03.2019, підписаного сторонами; замовлення ПП «Агрофірма «Кладьківка» № 14/12-2 від 14.12.2018 згідно договору № 10/12 від 10.12.2018.

Суд у судовому засіданні 09.07.2019 постановив протокольно ухвалу про продовження процесуального строку подання доказів до 09.07.2019 та подані позивачем додаткові докази долучив до матеріалів справи.

Ухвалою від 09.07.2019 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 22.07.2019 на 11:30, явка повноважних представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою.

15.07.2019 позивачем подано заяву про забезпечення позову від 12.07.2019, в якій заявник просив суд накласти арешт на грошові кошти в розмірі ціни позову 424960,98 грн, які обліковуються на розрахункових рахунках Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка () № НОМЕР_1 , відкритому в Чернігівському РУ АТ КБ Приватбанк (м. Чернігів), МФО 353586; № НОМЕР_2 , відкритому в АТ Райффайзен Банк Аваль у м. Києві, МФО 353586.

Ухвалою від 16.07.2019 суд відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, оскільки заявником (позивачем) у поданій заяві не обґрунтовано, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання рішення суду; суттєво утруднить його виконання; порушить права позивача або може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також заява не підтверджена належними доказами, що підтверджують можливі заходи до майбутнього ухилення відповідача від виконання рішення, або зменшення чи зникнення коштів, які знаходяться на його рахунках, на момент виконання рішення суду.

15.07.2019 від позивача надійшла письмова заява про отримання копії технічного запису судового засідання від 03.06.2019 та від 02.07.2019 по справі № 927/276/19.

22.07.2019 представником позивача отримано в електронній формі копії технічних записів судових засідань від 03.06.2019 та від 02.07.2019 по справі № 927/276/19.

У судовому засіданні 22.07.2019 відповідачем подано клопотання № 34 від 08.07.2019 про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90%.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилається, зокрема, на те, що вживає заходи для добровільного усунення порушення, що підтверджується оплатами на загальну суму 250000,00 грн. Оскільки на даний час провадяться весняно-польові роботи, які потребують значних витрат, а тому примусове стягнення штрафних санкцій (пені) спричинить вилучення з господарського обороту ПП «Агрофірма «Кладьківка» грошових коштів, що позбавить останнього можливості здійснити роботи та в подальшому може призвести до банкрутства підприємства. Разом із тим позивач застосував до відповідача таку міру відповідальності як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства. В зв`язку з тим, що позивач не погодився укласти мирову угоду, на думку відповідача, позивач має на меті отримати додаткові невиправдані прибутки.

Представник позивача заперечив проти клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90%, посилаючись на те , що позивачем порушено строк подання такого клопотання.

Суд прийняв до розгляду клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90%, оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України не визначено обмежень та не встановлені стадії і строки щодо права відповідача на подання відповідних клопотань.

Суд у судовому засіданні 22.07.2019 розпочав розгляд справи по суті.

Суд у судовому засіданні 22.07.2019 оглянув оригінали акту №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019; товарно-транспортної накладної №000262 від 14.12.2018; товарно-транспортної накладної №000261 від 14.12.2018; товарно-транспортної накладної №000260 від 14.12.2018; товарно-транспортної накладної №115 від 15.12.2018; товарно-транспортної накладної №117 від 15.12.2018; товарно-транспортної накладної №159 від 20.12.2018; товарно-транспортної накладної від 20.12.2018; акту звіряння взаємних розрахунків станом на 13.03.2019 та листа відповіді на претензію №5 від 14.02.2019.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні до 24.07.2019 на 11:00 год.

Про дату, час та місце наступного судового засідання сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується розписками представників позивача та відповідача від 22.07.2019, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Інші заяви та клопотань від сторін до суду не надходили.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, вислухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст. 202 та ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, правочин може вчинятися усно або в письмовій, електронній формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

10.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оріон-Логістик» (виконавець) та Приватним підприємством «Агрофірма «Кладьківка» (замовник) було укладено договір про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12.

Згідно з п. 1.1. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець бере на себе зобов`язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно із товарно-транспортною накладною форма № 1-ТН або іншої форми, яка містить всі обов`язкові реквізити визначені законодавством для ТТН - надалі перевізний документ) з місця відправлення до пункту призначення по маршруту, вказаному замовником, видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (надалі іменується "вантажоодержувач"), а замовник бере на себе зобов`язання сплатити плату за перевезення вантажу.

Вартість послуг за цим договором, визначена в додатку № 2, що є невід`ємною частиною цього договору (п.1.5. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018).

Відповідно до п. 5.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, цей договір набуває чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2018, а в частині виконання сторонами взятих на себе по договору зобов`язань - до моменту їх повного виконання сторонами.

Доказів визнання недійсним, дострокового чи одностороннього розірвання договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 сторони суду не надали.

Статтею 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Таким чином, укладений між сторонами договір про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 по своїй правовій природі є договором перевезення вантажу.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.1.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, для здійснення перевезення вантажу виконавець подає під завантаження у визначене замовником місце вантажні автомобілі, кількість та вантажопідйомність яких відповідає наданій заявці замовника, яка надається факсом, електронною поштою або у письмовій формі по кількості, специфікації і вазі вантажів і підтверджується виконавцем шляхом направлення відповіді засобами факсимільного зв`язку та/або електронною поштою. Час відправлення вантажу здійснюється у дні, визначені замовником, на підставі його заявки, по мірі виробничої необхідності. Сторони домовились, шо всі заявки та відповіді на них сторони направляють одна одній за реквізитами, шо вказані сторонами в розділі 7 цього договору.

За 5 календарних днів до початку надання послуг виконавець зобов`язаний письмово повідомити замовника про кількість, моделі, вантажепід`ємність та державні номери автомобілів, які будуть надавати послуги. Даний перелік автомобілів фіксується в додатку №1 до даного договору та є його невід`ємною частиною (п.1.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018).

Відповідно до п.1.6. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, виконавець зобов`язується виконати обумовлені цим договором перевезення власною автомобільною технікою чи технікою третіх осіб, як це передбачено п. 1.4. цього договору. В будь-кому випадку, техніка, якою надаються послуги, має бути технічно справною. Найменування, державний номер та вантажепід`ємність техніки зазначаються в додатку № 1 до договору.

Позивачем не додано до матеріалів справи додатку №1 до договору №10/12 від 10.12.2018.

Із наданого відповідачем до матеріалів справи додатку №1 до договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, слідує, що він підписаний сторонами, але в ньому не визначено переліку автомобілів, моделі, державні номери автомобілів та вантажепід`ємність техніки (а.с.88).

Згідно з п.2.5. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, прийом-передача наданих послуг здійснюється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг, що надаються виконавцем замовнику щодекадно (з 11 по 13, з 21 по 23 та з 1 по 3 число наступного місяця) та в день закінчення надання послуг.

Відповідно до п.3.1. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, вартість послуг за цим договором встановлюється згідно додатку №2 до даного договору та сплачується у строк, передбачений п.3.4. даного договору. Вартість відстаней перевезення встановлюється в додатку №2 до даного договору, у випадку відсутності або невідповідності встановленої відстані в додатку №2 до даного договору, обраховується фактично пройдена відстань, відповідно до ТТН.

Позивачем не додано до матеріалів справи додатку №2 до договору №10/12 від 10.12.2018.

Із наданого відповідачем до матеріалів справи додатку №2 до договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, слідує, що він підписаний сторонами, але в ньому не визначено відстань/км та вартість перевезення (а.с.89).

Пунктом 3.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 передбачено, що сторони щодекадно: з 11 по 13, з 21 по 23 та з 1 по 3 числа наступного місяця, підписують акти прийому-передачі наданих послуг із зазначенням кількості і відстані перевезених за звітну декаду вантажів у двох екземплярах, по одному для обох сторін. Кінцевий акт приймання наданих послуг сторони підписують протягом 5 робочих днів з моменту їх надання.

Відповідно до п.3.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, сторони за обопільною згодою погодили, що в разі ненадання виконавцем замовнику до визначених в п. 2.5. цього договору строків первинних документів, які підтверджують фактичне надання послуг, а саме: перевізних документів, в тому числі товарно-транспортних накладних, актів про фактичну вагу перевезеного вантажу (зерна), актів прийому-передачі наданих послуг, послуги вважаються не наданими виконавцем і відповідно не покладають на замовника обов`язку з їх оплати.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підставі замовлення відповідача № 14/12-2 від 14.12.2018 та згідно з договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, у період з 14.12.2018 по 21.12.2018 було надано відповідачу транспортні послуги з перевезення сільськогосподарської культури кукурудзи у кількості 636,98 т на загальну суму 596499,92 грн з ПДВ, що підтверджується актом № ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019, підписаним сторонами та скріпленим печатками сторін (а.с.15) та товарно-транспортними накладними № 000262 від 14.12.2018, № 000261 від 14.12.2018, № 000260 від 14.12.2018, № 103 від 14.12.2018, № 102 від 14.12.2018, № 101 від 14.12.2018, № 109 від 14.12.2018, № 110 від 14.12.2018, № 115 від 15.12.2018, № 116 від 15.12.2018, № 117 від 15.12.2018, № 140 від 17.12.2018, № 132 від 17.12.2018, № 133 від 17.12.2018, № 134 від 17.12.2018, № 135 від 17.12.2018, № 159 від 20.12.2018, № 160 від 21.12.2018, № 161 від 21.12.2018, № 163 від 21.12.2018, № 164 від 21.12.2018, № 156 від 21.12.2018, № 203 від 20.12.2018, № 232 від 20.12.2018, б/н від 20.12.2018 (а.с.101-125), копії яких додані до матеріалів справи.

У судовому засіданні були оглянуті оригінали товарно-транспортних накладних № 000262 від 14.12.2018; № 000261 від 14.12.2018; № 000260 від 14.12.2018; № 115 від 15.12.2018; № 117 від 15.12.2018, № 159 від 20.12.2018; б/н від 20.12.2018.

Позивачем не надано суду для огляду оригінали товарно-транспортних накладних № 103 від 14.12.2018, № 102 від 14.12.2018, № 101 від 14.12.2018, № 109 від 14.12.2018, № 110 від 14.12.2018, № 116 від 15.12.2018, № 140 від 17.12.2018, № 132 від 17.12.2018, № 133 від 17.12.2018, № 134 від 17.12.2018, № 135 від 17.12.2018, № 160 від 21.12.2018, № 161 від 21.12.2018, № 163 від 21.12.2018, № 164 від 21.12.2018, № 156 від 21.12.2018, № 203 від 20.12.2018, № 232 від 20.12.2018, копії яких наявні в матеріалах справи.

Сторони не надали суду також доказів підписання подекадних актів прийому-передачі наданих послуг.

Акт № ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 на загальну суму 596499,92 грн з ПДВ суд розцінює як кінцевий акт надання послуг, який було складено відповідно до п.3.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018.

Частиною 1 ст. 916 Цивільного кодексу України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

У відповідності до п.3.1. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, вартість відстаней перевезення встановлюється в додатку № 2 до даного договору, у випадку відсутності або невідповідності встановленої відстані в додатку № 2 до даного договору, обраховується фактично пройдена відстань, відповідно до ТТН.

Судом встановлено, що сторонами підписано додаток № 2 до договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, але в ньому не визначено відстань/км та вартість перевезення (а.с.89).

Проте, із наданих позивачем до матеріалів справи копій товарно-транспортних накладних № 000262 від 14.12.2018, № 000261 від 14.12.2018, № 000260 від 14.12.2018, № 103 від 14.12.2018, № 102 від 14.12.2018, № 101 від 14.12.2018, № 109 від 14.12.2018, № 110 від 14.12.2018, № 115 від 15.12.2018, № 116 від 15.12.2018, № 117 від 15.12.2018, № 140 від 17.12.2018, № 132 від 17.12.2018, № 133 від 17.12.2018, № 134 від 17.12.2018, № 135 від 17.12.2018, № 159 від 20.12.2018, № 160 від 21.12.2018, № 161 від 21.12.2018, № 163 від 21.12.2018, № 164 від 21.12.2018, № 156 від 21.12.2018, № 203 від 20.12.2018, № 232 від 20.12.2018, б/н від 20.12.2018 (а.с.101-125), які підписані уповноваженими представниками сторін, слідує, що в них сторонами визначено найменування автомобіля, державний номер, пункт завантаження та пункт розвантаження; найменування вантажу, який перевозився, його кількість.

В акті № ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 зазначена загальна кількість перевезеного вантажу - 636,98т та вартість наданих послуг - 596499,92 грн.

Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо вартості наданих послуг.

Отже, відсутність у додатку №2 до договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 відомостей про відстань/км та вартість перевезення та в додатку №1 до договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 переліку автомобілів, моделі, державних номерів автомобілів та вантажепід`ємності техніки, а також відсутність оригіналів товарно-транспортних накладних № 103 від 14.12.2018, № 102 від 14.12.2018, № 101 від 14.12.2018, № 109 від 14.12.2018, № 110 від 14.12.2018, № 116 від 15.12.2018, № 140 від 17.12.2018, № 132 від 17.12.2018, № 133 від 17.12.2018, № 134 від 17.12.2018, № 135 від 17.12.2018, № 160 від 21.12.2018, № 161 від 21.12.2018, № 163 від 21.12.2018, № 164 від 21.12.2018, № 156 від 21.12.2018, № 203 від 20.12.2018, № 232 від 20.12.2018, не спростовує факт надання позивачем відповідачу послуг перевезення на суму 596499,92 грн. за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 та актом № ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019.

Посилання відповідача на те, що відповідно до п.5.3 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 його дія припиняється 31.12.2018, пункт 5.4 договору щодо пролонгації неможливо було виконати, оскільки договір укладено 10.12.2018, а пропозицію про його розірвання відповідач мав надіслати 11.12.2018, коли роботи позивачем не розпочались, а договір тільки було укладено, судом до уваги не приймається, оскільки:

Дійсно, пунктом 5.3 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 сторони визначили, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2018, а в частині виконання сторонами взятих на себе зобов`язань - до моменту їх повного виконання сторонами.

У відповідності до п.5.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, якщо за 20 днів до строку припинення дії цього договору жодна із сторін письмово не заявить свої пропозиції щодо його розірвання, договір вважається пролонгованим сторонами на наступний календарний рік.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, визначення в п.5.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 таку умову як пролонгація дії даного договору на наступний календарний рік, в разі відсутності за 20 днів до строку припинення дії цього договору у жодної із сторін письмової заяви про намір щодо його розірвання, було правом сторін договору та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що роботи виконувались в період з 14.12.2018 по 21.12.2018, а 02.01.2019 було підписано саме кінцевий акт надання послуг на суму 596499,92 грн, який було складено відповідно до п.3.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, та відповідач щодо суми наданих послуг заперечень не надав.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, оплата послуг за цим договором здійснюється замовником протягом 10-ти робочих днів після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та надання виконавцем замовнику рахунка-фактури та документів, які підтверджують фактичне надання послуг, перелік яких наведений в п. 3.3. цього договору. Датою оплати є дата списання грошових коштів з поточного рахунку замовника.

Оплата послуг за цим договором здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів, належних до сплати, на поточний рахунок виконавця, та/або шляхом проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог (п.3.6 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018).

Як слідує із матеріалів справи, на оплату наданих відповідачу транспортних послуг з перевезення сільськогосподарської культури кукурудзи у кількості 636,98 т на загальну суму 596499,92 грн з ПДВ, позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № СФ-0000001 від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн з ПДВ (а.с.97).

У рахунок оплати за отримані послуги з перевезення вантажу згідно з актом № ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 відповідачем було сплачено позивачу 250000,00 грн, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень №2092 від 06.02.2019 на суму 50000,00 грн, №7 від 07.03.2019 на суму 50000,00 грн, №12 від 22.03.2019 на суму 50000,00 грн, № 12 від 05.04.2019 на суму 50000,00 грн, № 2289 від 22.05.2019 на суму 50000,00 грн (а.с.83-87).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за надані позивачем послуги з перевезення вантажу згідно з договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 становить 346499,92 грн (надано послуг з перевезення вантажу на суму 596499,92 грн здійснено оплату на суму 250000,00 грн).

Посилання відповідача на те, що оскільки позивачем не надано доказів направлення первинних документів відповідачу, а тому відповідно до п.3.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, ненадання первинних документів в строк не покладає на замовника обов`язку оплати, судом до уваги не може бути прийнято з наступних підстав:

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1,2 та 4 ст. 538 Цивільного кодексу України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Так дійсно, п.3.3. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, сторони за обопільною згодою погодили, що в разі ненадання виконавцем замовнику до визначених в п. 2.5. цього договору строків первинних документів, які підтверджують фактичне надання послуг, а саме: перевізних документів, в тому числі товарно-транспортних накладних, актів про фактичну вагу перевезеного вантажу (зерна), актів прийому-передачі наданих послуг, послуги вважаються не наданими виконавцем і відповідно не покладають на замовника обов`язку з їх оплати.

У відповідності до п.3.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, оплата послуг за цим договором здійснюється замовником протягом 10-ти робочих днів після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та надання виконавцем замовнику рахунка-фактури та документів, які підтверджують фактичне надання послуг, перелік яких наведений в п. 3.3. цього договору. Датою оплати є дата списання грошових коштів з поточного рахунку замовника.

Як зазначає позивач, всі первинні документи, а саме: акт №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019, рахунок-фактура №СФ-0000001 від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн з ПДВ та товарно-транспортні накладні, були направлені відповідачу 03.01.2019 засобами електронної пошти (а.с.98-99), а 09.01.2019 ТОВ «Нова Пошта» згідно з експрес-накладною № 5507 (а.с.100).

Відповідач щодо факту надання позивачем йому перевізних документів, в тому числі товарно-транспортних накладних, актів про фактичну вагу перевезеного вантажу (зерна), актів прийому-передачі наданих послуг, рахунку-фактури на оплату заперечував.

Із наданих позивачем доказів направлення відповідачу первинних документів не можна зробити беззаперечного висновку, що вказані документи направленні саме на адресу ПП «Агрофірма «Кладьківка», оскільки одержувачем даної кореспонденції зазначені приватні особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Доказів того, що це є уповноважені особи відповідача позивач суду не надав.

Але, як вбачається із наданих відповідачем до матеріалів справи платіжних доручень №2092 від 06.02.2019 на суму 50000,00 грн та №2289 від 22.05.2019 на суму 50000,00 грн, в призначенні платежу відповідачем зазначено «за транспортні послуги згідно рахунку №1 від 02.02.2019».

Таким чином, здійснивши посилання у платіжних дорученнях №2092 від 06.02.2019 на суму 50000,00 грн та №2289 від 22.05.2019 на суму 50000,00 грн в призначенні платежу на рахунок №1 від 02.02.2019, відповідач підтвердив наявність у нього вказаного рахунку.

Правовідносини сторін при перевезеннях автомобільним транспортом регулюються главою 64 Цивільного кодекси України, главою 32 Господарського кодексу України, Законом України «Про транспорт» від 10.11.1994 № 232/94-ВР та Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III, а також іншими нормативними актами.

Перевезення вантажу у внутрішньому сполученні (крім небезпечних, великовантажних, великогабаритних вантажів і пошти) також регулюються Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363.

У п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні зазначено, що основним документом при перевезенні вантажу є товарно-транспортна накладна. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Згідно з ч.1,2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про господарську операцію.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як назва документа (форми); дата складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п.2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Пунктом 2.5. вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

З наведеного вище вбачається, що товарно-транспортна накладна повинна містити всі реквізити, обов`язкові для первинних документів.

Як вбачається із матеріалів справи, у товарно-транспортних накладних №000262 від 14.12.2018, №000261 від 14.12.2018, №000260 від 14.12.2018, №103 від 14.12.2018, №102 від 14.12.2018, №101 від 14.12.2018, №109 від 14.12.2018, №110 від 14.12.2018, №115 від 15.12.2018, №116 від 15.12.2018, №117 від 15.12.2018, №140 від 17.12.2018, №132 від 17.12.2018, №133 від 17.12.2018, №134 від 17.12.2018, №135 від 17.12.2018, №159 від 20.12.2018, №160 від 21.12.2018, №161 від 21.12.2018, №163 від 21.12.2018, №164 від 21.12.2018, №156 від 21.12.2018, №203 від 20.12.2018, №232 від 20.12.2018, б/н від 20.12.2018 зокрема, зазначено: марки, моделі, типи, реєстраційні номери автомобілів та причіпів/напівпричіпів; вид перевезень - авто; найменування автомобільного перевізника ТОВ «Оріон-Логістик»; П.І ОСОБА_4 Б ОСОБА_4 та номери посвідчення водіїв; найменування замовника ПП «Агрофірма «Кладьківка»; повне найменування та місцезнаходження вантажоодержувача; пункт навантаження; пункт вивантаження, а також найменування вантажу кукурудза 2018 р; кількість місць та маса тари, брутто, нетто. Дані товарно-транспортні накладні підписані відповідальною особою вантажовідправника ПП «Агрофірма «Кладьківка» ОСОБА_5 та скріплені печаткою відповідача.

У п.11.4-11.6 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні зазначено, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача, передається перевізнику.

Відтак, враховуючи п.11.4.-11.6 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, суд доходить висновку, що у відповідача, як замовника (вантажовідправника), наявні перші екземпляри вищезазначених товарно-транспортних накладних.

Позивач не надав суду оригіналів товарно-транспортних накладних №103 від 14.12.2018, №102 від 14.12.2018, №101 від 14.12.2018, №109 від 14.12.2018, №110 від 14.12.2018, №116 від 15.12.2018, №140 від 17.12.2018, №132 від 17.12.2018, №133 від 17.12.2018, №134 від 17.12.2018, №135 від 17.12.2018, №160 від 21.12.2018, №161 від 21.12.2018, №163 від 21.12.2018, №164 від 21.12.2018, №156 від 21.12.2018, №203 від 20.12.2018, №232 від 20.12.2018, але відповідач, у свою чергу, також не спростував та не надав доказів наявності розбіжностей щодо кількості переданої для перевезення позивачу сільгосппродукції та фактично доставленої відповідачу за вказаними товарно-транспортними накладними чи відсутності факту надання послуг.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив відповідачу претензію № 1 від 28.01.2019 вих.№0037/л з вимогою сплатити заборгованість у строк, що не перевищує 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання претензії. Дана претензія була направлена позивачем на адресу відповідача 28.01.2019, що підтверджується накладною ПАТ «Укрпошта» 830 від 28.01.2019 та описом вкладення у цінний лист 830 (а.с.20-21).

У листі (відповіді на претензію) №5 від 14.02.2019 відповідач підтвердив існування у ПП «Агрофірма «Кладьківка» заборгованості саме за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 та зазначив про наміри погасити заборгованість в наступні строки: 21.02.2019 50000,00 грн; 28.02.2019 50000,00 грн; 07.03.2019 50000,00 грн; 14.03.2019 50000,00 грн; 21.03.2019 50000,00 грн; 29.03.2019 349499,92 грн (а.с.147).

У відповіді на претензію відповідач не виклав жодних заперечень щодо відсутності у нього документів для здійснення оплати за отримані послуги перевезення.

Також позивачем до матеріалів справи додано акт звіряння взаємних розрахунків станом на 13.03.2019, підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін, в якому сторони зазначили, що вартість наданих позивачем відповідачу послуг згідно з актом № ОУ-0000001 (02.01.2019) становить 596499,92 грн, сплачено відповідачем 100000,00 грн (06.02.2019 50000,00 грн та 07.03.2019 50000,00 грн), заборгованість відповідача перед позивачем станом на 13.03.2019 становила 496499,92 грн (а.с.16).

Відповідно до вимог чинного законодавства, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Отже, наданий позивачем акт звіряння взаємних розрахунків станом на 13.03.2019, підписаний уповноваженою особою відповідача та скріплений печаткою відповідача, та проти якого відповідач заперечень не надав, є доказом, що свідчить також про підтвердження відповідачем факту надання йому послуг за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 та актом №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн та про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем заборгованості з оплати наданих позивачем послуг станом на 13.03.2019 в сумі 496499,92 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення сумом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто, в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що відповідач своєю поведінкою підтверджував факт надання йому позивачем послуг з перевезення вантажу за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018 та актом №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн, а також наявність заборгованості та намір її сплатити.

Належних та допустимих доказів відсутності у відповідача перевізних документів, визначених п.3.3, 3.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, необхідних для проведення оплати, та у зв`язку з чим неможливості здійснити оплату за отримані послуги, відповідач суду не надав.

Інші доводи відповідача судом до уваги не приймаються і спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що у відповідача були наявні всі первинні документи, що підтверджують здійснення господарської операції з надання транспортних послуг, та відповідно у нього виник обов`язок з проведення розрахунку за надані позивачем транспортні послуги з перевезення сільськогосподарської культури кукурудзи у кількості 636,98 т на загальну суму 596499,92 грн з ПДВ.

Щодо визначення строку виконання зобов`язання по оплаті наданих послуг суд зазначає наступне:

Судом встановлено, що сторони відповідно до п.3.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, визначили, що оплата послуг за цим договором здійснюється замовником протягом 10-ти робочих днів після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та надання виконавцем замовнику рахунка-фактури та документів, які підтверджують фактичне надання послуг, перелік яких наведений в п. 3.3. цього договору. Датою оплати є дата списання грошових коштів з поточного рахунку замовника.

Із наданих до матеріалів справи документів, а саме: акту №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн, рахунку-фактури №СФ-0000001 від 02.01.2019 на суму 596499,92 грн з ПДВ та товарно-транспортних накладних не можна зробити беззаперечного висновку щодо визначення строку оплати, відповідно до п.3.4 договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, оскільки акт №ОУ-0000001 здачі-приймання робіт (надання послуг) датований та підписаний сторонами 02.01.2019, товарно-транспортні накладні надані за період з 14.12.2018 по 21.12.2018, доказів, які підтверджують дату надання відповідачу рахунку-фактури №СФ-0000001 від 02.01.2019 на оплату, позивач суду не надав, але на вказаний рахунок відповідач перший раз посилається у платіжному дорученні №2092 від 06.02.2019.

За таких обставин, суд доходить висновку, що оплату за отримані послуги перевезення відповідач зобов`язаний був здійснити, відповідно до ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, протягом п`яти робочих днів з моменту отримання від позивача претензії №1 від 28.01.2019 вих.№0037/л з вимогою сплатити заборгованість.

Як вбачається з інформації з офіційного сайту ДППЗ Укрпошта, відстеження пересилання поштових відправлень, що поштове відправлення із штрихкодовим ідентифікатором 830 було отримано відповідачем 02.02.2019 о 17-48.

Враховуючи дату та час отримання претензії, а також оскільки 02.02.2019 було вихідним днем, то виконати свій обов`язок щодо оплати відповідач зобов`язаний був по 11.02.2019 включно.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 6087,86 грн за період з 18.01.2019 по 02.07.2019.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та річні не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу, але оскільки судом встановлено, що відповідач зобов`язаний був провести оплату в строк по 11.02.2019 включно, відповідно прострочка оплати виникла з 12.02.2019 по 02.07.2019.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 4886,83 грн за період з 12.02.2019 по 02.07.2019.

Заперечення відповідача щодо стягнення 3% річних судом до уваги не приймається, оскільки вказана відповідальність передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивач просить стягнути з відповідача також 72373,20 грн пені за період з 18.01.2019 по 02.07.2019.

Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.4.2. договору про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, в разі порушення строків оплати наданих послуг згідно п.3.4. цього договору, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України, що діяла в період прострочення, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати.

Матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо порушення строків розрахунків за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, але оскільки судом встановлено, що відповідач зобов`язаний був провести оплату в строк по 11.02.2019 включно, відповідно прострочка оплати виникла з 12.02.2019 по 02.07.2019.

А тому, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 57960,88 грн за період з 12.02.2019 по 02.07.2019.

Подане відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90% задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013).

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Наявність обставин для зменшення штрафних санкцій повинна бути доведена належними та допустимими доказами саме відповідачем.

Однак, всупереч наведеним нормам, відповідачем не доведено та не надано суду жодного доказу у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності передумов для зменшення заявленої до стягнення пені в порядку зазначених приписів законодавства, виняткової ситуації, що призвела до неналежного виконання зобов`язань за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018.

Посилання відповідача на те, що примусове стягнення штрафних санкцій (пені) спричинить вилучення з господарського обороту ПП «Агрофірма «Кладьківка» грошових коштів, що позбавить останнього можливості здійснити весняно-польові роботи, які потребують значних витрат, та в подальшому може призвести до банкрутства підприємства, є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, а тому судом до уваги не приймаються.

Встановивши факт невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, суд не знаходить підстав для зменшення суми нарахованої пені.

Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і застосовується виключно у виняткових випадках, наявність яких відповідач у даному випадку не довів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст.599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до положень ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позов.

Всупереч наведеним нормам, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів належного виконання ним грошових зобов`язань за договором про надання послуг по перевезенню вантажів №10/12 від 10.12.2018, які підтверджують здійснення ним повної оплати за надані позивачем послуги з перевезення сільськогосподарської культури кукурудзи у кількості 636,98 т на загальну суму 596499,92 грн з ПДВ, або ж фактичних даних на спростування факту надання позивачем вищевказаних послуг, а також доказів, які підтверджують неможливість здійснення ним своєчасної оплати, а тому дії відповідача щодо несвоєчасної сплати коштів за надані позивачем послуги з перевезення вантажу є порушенням положень договору та норм чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення 346499,92 грн основного боргу, 57960,88 грн пені та 4886,83 грн трьох процентів річних. У задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення 14412,32 грн пені та 1201,03 грн трьох процентів річних слід відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв`язку з неправомірними діями відповідача, то відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 6140,22 грн.

Керуючись ст.73, 74, 76, 77, 79, 86, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України; ст. 4 Закону України „Про судовий збір, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик, місцезнаходження: вул. Резервна, буд. 8, м. Київ, 04074; адреса для листування: вул. Тульчинська, буд. 6, м.Київ, 04080 () до Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка, місцезнаходження: вул. 1-ого Травня, буд. 9А, с. Кладьківка, Куликівський район, Чернігівська область, 16351 () про стягнення 424960,98 грн заборгованості, задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка, місцезнаходження: вул. 1-ого Травня, буд. 9А, с. Кладьківка, Куликівський район, Чернігівська область, 16351 () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик, місцезнаходження: вул. Резервна, буд. 8, м. Київ, 04074; адреса для листування: вул. Тульчинська, буд. 6, м. Київ, 04080 () 346499,92 грн боргу, 57960,88 грн пені, 4886,83 грн трьох процентів річних та 6140,22 грн судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Оріон-Логістик, місцезнаходження: вул. Резервна, буд. 8, м. Київ, 04074; адреса для листування: вул. Тульчинська, буд. 6, м. Київ, 04080 () до Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка, місцезнаходження: вул. 1-ого Травня, буд. 9А, с. Кладьківка, Куликівський район, Чернігівська область, 16351 () в частині стягнення 14412,32 грн пені та 1201,03 грн трьох процентів річних відмовити.

4.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

5. У задоволенні клопотання Приватного підприємства Агрофірма Кладьківка, місцезнаходження: вул. 1-ого Травня, буд. 9А, с. Кладьківка, Куликівський район, Чернігівська область, 16351 () про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 90 % відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду у порядку визначеному ст. 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 26.07.2019.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

До відома сторін:

адреса Господарського суду Чернігівської області: проспект Миру, 20, м. Чернігів, Україна;

засоби зв`язку контактні телефони: 672-847; 676-311, факс 774-462; електронна адреса Господарського суду Чернігівської області: e-mail: .

Суддя Л. М. Лавриненко