ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року Справа № 902/855/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційної скарги Позивача Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" на рішення Господарського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року в справі № 902/855/18 (суддя Яремчук Ю.О.)

час та місце ухвалення: 25 лютого 2019 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:44 год; повний текст рішення складено 5 березня 2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України""

до Міського комунального підприємства "Енергоресурс"

про стягнення 443 165 грн 42 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Родоман Т.О.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Позивач) звернулося в Господарський суд Вінницької області з позовом до Міського комунального підприємства «Енергоресурс» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача: пені в розмірі 310 879 грн 94 коп., інфляційних втрат в розмірі 115 042 грн 87 коп. та три відсотків річних в розмірі 17 242 грн 61 коп..

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1141/15-БО-1 від 8 грудня 2014 року, відповідно до умов якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача у 2015 році природний газ, а Відповідач зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах вищезазначеного договору. В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу № 1141/15-БО-1 у Відповідача утворилась заборгованість. З огляду на вказане, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 17 242 грн 61 коп 3% річних, 115 042 грн 87 коп інфляційних втрат та 310 879 грн 94 коп пені за вказаним договором.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року позов було задоволено частково (а.с. 159-163). Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 17 242 грн 61 коп. річних; 115 042 грн 87 коп. інфляційних втрат та 130 000 грн пені. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 180 879 грн 94 коп. пені відмовлено. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 647 грн 48 коп..

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що на виконання умов Договору Позивачем у період з січня-квітень 2015 року та жовтня-грудня 2015 року передано, а Відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 4 542 237 грн 82 коп на підтвердження чого у справі містяться двосторонньо підписані та скріплені печатками сторін акти приймання-передачі природного газу. Суд першої інстанції вказав, що Відповідач в свою чергу за поставлений товар розрахувався не своєчасно, з порушенням строку визначеного умовами пункту 6.1 Договору. Неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати отриманого природного газу слугувало підставою звернення Позивача з даним позовом до суду про стягнення річних, інфляційних втрат та пені.

Також суд в своєму рішенні зауважив, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення Відповідачем проведення оплат за отриманий природний газ, а тому вимоги щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та нормам чинного законодавства.

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи та заявленого Відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про зменшення заявленої до стягнення заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої Позивачем до стягнення пені до 40 відсотків від заявленої до стягнення пені.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови в стягненні пені в сумі 180 879 грн 94 коп. та прийняти нове рішення в цій частині, яким стягнути пеню в розмірі 180 879 грн 94 коп. (а.с. 159-163).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що заперечення Відповідача щодо зменшення розміру пені є необґрунтованим та безпідставним. Зокрема зазначає, що наведені Відповідачем підстави для зменшення розміру пені не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для суду зменшувати розмір заявленої до стягнення пені, оскільки вони носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності Відповідача. При цьому Позивач зауважив, що заявлена до стягнення з Відповідача неустойка є значно меншою від заподіяних Позивачу збитків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 квітня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача в справі № 902/855/18 та запропоновано Відповідачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Відповідачем на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду було направлено відзив, в котрому Відповідач просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, при цьому зазначивши, що судом першої інстанції вірно було враховано складне матеріальне становище Відповідача, відсутність основного боргу, причини через які оплата здійснювалась з затримками. Представник Відповідача зокрема зазначає, що підприємство працює лише три місяці в рік, в період опалювального сезону і прибуток отримує в цей період. В період коли підприємство не працює - прибуток, отриманих за опалювальний сезон, витрачається на заробітну плату, сплату податків та зборів, інших державних нарахувань, підготовки до нового опалювального сезону, заготовки та закупівлі дров, ремонту котелень та котлів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 травня 2019 року було призначено справу № 902/855/18 до розгляду на 29 травня 2019 року об 14:20 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії у справі № 902/855/18 розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 травня 2019 року за № 01-04/328 було прийняти справу №902/855/18 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 травня 2019 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, розгляд справи було відкладено на 24 липня 2019 року об 14:30 год..

В судове засідання від 24 липня 2019 року представник Відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 29 травня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноваженого представника Відповідача за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні від 24 липня 2019 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просив рішення суду скасувати в частині відмови в стягнення пені в розмірі 180 879 грн 94 коп. та прийняти в цій частині нове рішення котрим задоволити пеню в повному обсязі, зазначив, що місцевий господарський суд з власної ініціативи зменшив пеню, а Відповідач навіть й не звертався з клопотанням про зменшення пені.

Заслухавши представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія виходила з наступного 8 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1141/15-БО-1 (надалі Договір; а.с. 14-18).

Відповідно до підпункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача у 2015 році природний газ, а Відповідач зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього Договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що газ, що продається за Договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Згідно із пунктом 2.1 Договору, Позивач передає Відповідачу з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 830 тис.куб.м.

У відповідності до підпункту 2.1.1 Договору, обсяги газу, що планується передати за Договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу у встановленому порядку.

Відповідно до пункту 3.3 Договору: приймання-передачі газу, переданого Позивачем для Відповідача у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі; обсяг споживання газу Позивачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Відповідача.

Розділом 5 Договору сторонами погоджено ціну на газ.

Згідно із пунктом 6.1 Договор,у оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а також цим Договором.

Розділом 11 Договору сторони визначили, що Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами № 1-11 до Договору сторонами внесено зміни до умов Договору стосовно ціни газу, порядку та умови проведення розрахунків, порядку та умови передачі газу, а саме пункти: 3.4,5.1,5.2,5.3,6.3,10.3 - виклавши в новій редакції.

Відповідно до доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору Позивачем у період з січня по квітень 2015 року та у період з жовтня по грудень 2015 року передано, а Відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 4 542 237 грн 82 коп. на підтвердження чого у справі містяться обопільно підписані та скріплені печатками сторін акти приймання-передачі природного газу .

Відповідач в свою чергу за поставлений товар розрахувався не своєчасно, з порушенням строку визначеного умовами пункту 6.1 Договору.

Остаточний розрахунок з Позивачем за поставлений природний газ Відповідачем здійснено лише 16 січня 2016 року, що стверджується наявною в матеріалах справи довідкою "Операції по Договору № 1141/15-БО-1 Підприємство "Енергоресурс МКП" з 1 січня 2015 року по 31 березня 2018 року.

Неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати отриманого природного газу слугувало підставою для звернення Позивача, за захистом порушеного, на його думку права, щодо належного виконання сторонами умов Договору, з даним позовом до суду про стягнення річних, інфляційних втрат та пені.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статті 11 Цивільного кодексу України: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Водночас, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З моменту укладення сторонами Договору між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору купівлі-продажу.

За змістом статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами пункту 6.1 Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли на підставі Договору купівлі-продажу природного газу, предметом якого є зобов`язання Позивача поставити газ у відповідних об`ємах, та зобов`язання Відповідача оплатити даний газ у строки/терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

У пункті 7.2 Договору сторонами погоджено, що у разі невиконання Відповідачем умов пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Умовами пункту 9.3 Договору визначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у томі числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Відповідно до статтей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно з статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розглядаючи позовні вимоги Позивача саме в правому полі норм вищезазначених норм діючого законодавства України, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення Відповідача по сплаті отриманого природного газу суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та нормам чинного законодавства.

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що заява Відповідача про зменшення суми річних та інфляційних правомірно не взята до уваги місцевим господарським судом, адже дані нарахування не є штрафними санкціями.

Перевіркою за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат колегією суддів (так само як і судом першої інтснації) не виявлено помилок, в зв`язку з чим колегія суддів констатує, що нарахування трьох відсотків річних у розмірі 17 242 грн 61 коп. та інфляційних втрат в розмірі 115 042 грн 87 коп., які просить Позивач є правомірним та підставними, а відтак приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідне рішення було прийнято і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що стосується позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача 310 879 грн 94 коп. пені, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільногго кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Розділом 7 Договору сторона погоджено відповідальність сторін.

Зокрема, пунктом 7.2 Договору сторонами визначено, що у разі невиконання Відповідачем умов пункту 6.1 цього Договору Позивач має право здійснювати поставку газу Відповідачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості, у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 цього Договору Відповідач зобов`язався сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пені від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Таким чином, розглядаючи дані позовні вимоги в площинні діючих умов Договору, колегія суддів констатує, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення з Відповідача пені є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного Договору.

Відтак, колегія суддів здійснивши розрахунок пені (аналогічно як і суд першої інстнації) за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора вважає підставною та обгрунтованою до задоволення пеню в сумі 310 879 грн 94 коп..

Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи та заявленого Відповідачем у відзиві на позовну заяву клопотання про зменшення заявленої до стягнення заборгованості (а.с. 140-141), суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленої Позивачем до стягнення саме пені, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частинами 2-4 статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Апеляційний господарський суд констатує, що Господарським кодексом України, котрий по суті застосовується виключно господарським судом, а саме стаття 233 Господарського кодексу України не передбачає обов`язковості подачі стороною заяви про зменшення суми штрафних санкцій по справі, а надає право саме суду вирішувати чи скористатися наданим його законним правом чи ні.

В той же час апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в даній справі Відповідачем у відзиві висвітлено прохання щодо зменшення розміру всіх нарахувань в тому числі і пені (а.с. 140), що нівелює твердження апелянта щодо відсутності такої заяви в справі.

Оцінюючи всі вищеописані норми апеляційний господарський суд ще раз вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи (незважаючи на наявність в матеріалах справи заяви Відповідача про зменшення штрафних санкцій) питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон надає саме суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені колегією суддів приймається до уваги наступні обставини:

· отриманий природний газ Відповідачем оплачено в повному обсязі та строк прострочення оплати останнього є незначним;

· відповідно до умов Договору Відповідач отримував природний газ від Позивача виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, а не для власних потреб (при цьому, станом на 2 січня 2015 року у споживача теплової енергії - ДЗ "Відділкова лікарня ст. Жмеринка" була наявна заборгованість перед Відповідачем за отриману теплову енергію в розмірі 931 461 грн 07 коп.);

· ступінь виконання зобов`язання Відповідачем та поведінка винної сторони: Відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, оскільки прострочення зумовлене несвоєчасним надходженням на рахунок коштів від споживачів;

· предметом розгляду спору є стягнення пені та передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України нарахувань, що, в свою чергу, не є основним доходом Позивача і не може впливати на його господарську діяльність;

· розмір заявленої до стягнення пені є явно неспіврозмірним спірним правовідносинам, враховуючи погашення станом на момент розгляду спору заборгованості Відповідачем за Договором в повному обсязі ще в січні 2016 році;

· відсутність понесення Позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за Договором;

· пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру Позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат;

Крім того, приймаючи рішення про зменшення пені судом враховано самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання. При цьому остання, на переконання колегії суддів, не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на вищевстановлені обставини в сукупності колегія суддів, користуючись правом, наданим їй статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України та дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, вважає правомірним розмір заявленої до стягнення пені до 130 000 грн.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 26 липня 2018 року в справі № 924/1089/17, від 12 грудня 2018 року в справі № 921/110/18, від 14 січня 2019 року в справі № 925/287/18, від 22 січня 2019 року в справі № 908/868/18.

Що ж стосується зменшення інших складових заборгованості (3% річних та інфляційних втрат), законодавством суду таких повноважень не надано, тому заява Відповідача в цій частині задоволенню не підлягає.

Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 130 000 грн, в задоволенні стягнення пені в розмірі 180 879 грн 94 коп. суд відмовляє.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Водночас враховуючи все вищеописане в даній постанові, колегія суддів вважає посилання Позивача, наведені в апеляційній скарзі (щодо безпідставного зменшення розміру пені) безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" на рішення Господарського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року в справі № 902/855/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року в справі № 902/855/18 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/855/18 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Розізнана І.В.