ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2019 р. Справа№ 911/11/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 29.07.2019

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ»

на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 (повне рішення складено 28.12.2018)

у справі № 911/11/18 (суддя - Ейвазова А.Р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ»

до Фізичної особи-підприємця Волкової Анастасії Вікторівни

про визнання нікчемного договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Банк «ТРАСТ» (далі - ПАт «Банк «ТРАСТ») звернулося до Фізичної особи-підприємця Волкової Анастасії Вікторівни (далі - ФОП Волкової А.В.) про визнання недійсним договору від 22.03.2016 про надання юридичного обслуговування, укладеного між ПАТ «Банк «Траст» та ФОП Волковою А.В. та застосування наслідків недійсності договору шляхом стягнення з ФОП Волкової А .В. 880 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про визнання нікчемним договору б/н від 22.03.2016, укладеного сторонами, про надання юридичного обслуговування. 15.06.2017 відповідачу направлено відповідне повідомлення з вимогою повернути кошти, сплачені за договором в якості оплати послуг. Відповідач, не зважаючи на вимогу, не здійснив повернення коштів у розмірі 880 000, 00 грн, перерахованих йому за відповідним договором. Вимоги в частині визнання недійсним договору мотивовані тим, що відповідний договір є нікчемним в силу ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки такий договір укладений протягом року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку пов`язаною з банком особою і не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені таким договором.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.12.2018 відмовлено повністю у задоволенні позову ПАТ «Банк «Траст» до ФОП Волкової А.В. про визнання недійсним договору б/н про надання юридичного обслуговування, укладеного 22.03.2016 між ПАТ «Банк «Траст» та ФОП Волковою А.В. , а також стягнуто з ФОП Волкової А.В. 880 000 грн на користь ПАТ «Банк «Траст».

Рішення обґрунтовано, зокрема, тим, що перевірка, проведена вже після припинення тимчасової адміністрації - у червні 2017 року, що суперечить нормі ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що докази того, що відповідач у справі є особою, яка за змістом ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є пов`язаною із банком особою відсутні, оскільки відповідачка не є: контролером банку; не має істотної участі та не є особою, через яку ТОВ «АВК Конфекшінері», ТОВ «ФК Контрактовий дім» опосередковано володіють істотною участю у банку; керівником служби внутрішнього аудиту, керівником або членом комітетів банку; спорідненою та афілійованою особою банку, у тому числі учасники банківської групи; не має істотної участі у споріднених та афілійованих особах банку; не є керівником юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівником служби внутрішнього аудиту, керівником та членом комітетів цих осіб; асоційованою особою фізичних осіб, зазначених у пунктах 1 - 6 цієї частини; юридичною особою, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; не є особою, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Враховуючи відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору від 22.03.2016 про надання юридичного обслуговування, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенню і похідної від неї вимоги про застосування наслідків недійсності договору, а саме стягнення з ФОП Волкової А.В. грошових коштів у розмірі 880 000, 00 грн.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У лютому 2019 року ПАТ «Банк «Траст» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «ТРАСТ» на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 та призначено до розгляду на 18.03.2019. Учасникам справи надано час для подачі відзиву, заперечення та клопотань.

Розгляд справи здійснювався різними складами суду.

18.03.2019 ухвалою суду апеляційної інстанції розгляд апеляційної скарги відкладено на 15.04.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2019 було зупинено провадження у справі № 911/11/18 Господарського суду Київської області до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/3156/17 Господарського суду Одеської області.

12.06.2019 до Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про поновлення апеляційного провадження у зв`язку з набранням законної сили постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3156/17 у день її прийняття.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 апеляційне провадження у справі № 911/11/18 поновлено. Повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга розглядатиметься у судовому засіданні 29.07.2019.

29.07.2019 у судове засідання з`явилися представники сторін.

Скаржник у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ПАТ «Банк «Траст» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір щодо недійсності правочину. Так, це є правом позивача, тому у випадку пред`явлення такого факту він (спір) підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину, або відмови в цьому. Зважаючи, що відповідач заперечує нікчемність договору, про що свідчить відмова повернути отримані за договором грошові кошти на користь банку, тому і заявлено вимоги про визнання такого договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Про ознаку нікчемності договору від 22.03.2016, на думку скаржника, свідчить укладення такого правочину з пов`язаною з особою банку. Пов`язаність ФОП Волкової А. В. та ПАТ «БАНК ТРАСТ» визначена згідно з Положенням «Про визначення пов`язаних із банком осіб» (затверджене Постановою Національного Банку України № 315 від 12.05.2015), за критерієм економічної залежності (основним джерелом надходжень, у тому числі для погашення заборгованості або виконання зобов`язань, особи є кошти банку та/або пов`язаної з банком особи або особи, яка має ознаки пов`язаності), оскільки за період після укладення договору від 22.03.2016 по даний час основним джерелом надходжень ФОП Волкової А.В. були кошти пов`язаних з банком осіб - ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» та ТОВ «АВК КОНФЕНКШІНЕРІ».

Також скаржник стверджує, що в ході перевірки встановлено, що договір від 22.03.2016 не відповідає вимогам, передбаченим ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України. Юридичні послуги, нібито надані банку відповідачем, не можуть бути ідентифіковані, оскільки немає жодних доказів на підтвердження їх реального надання на момент здійснення оплати в сумі 880 000 грн. А тому, на думку скаржника, суд помилково відхилив доводи, викладені у позові, що ні банк, ні ФОП Волкова А.В. , не мали наміру настання правових наслідків у вигляді дійсного надання послуг банку та насправді відповідачем не бути надані банку ніякі юридичні послуги, у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків про відмову у позові.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

04.03.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ФОП Волкова А.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідачка зазначає, що вона та ПАТ «БАНК «ТРАСТ» не є пов`язаними особами. Жодних повідомлень про внесення ФОП Волкової А.В. до такого переліку від ПАТ «БАНК «ТРАСТ» не надходило.

Крім того, на переконання скаржниці, виписка з її банківського рахунку у ПАТ «БАНК «ТРАСТ» не є належнім та достатнім доказом доводів позивача про те, що за період після укладення договору від 22.03.2016 по даний час основним джерелом надходжень ФОП Волкової А.В. були кошти пов`язаних з банком осіб ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» та ТОВ «АВК КОНФЕНКШІНЕРІ» та, відповідно, пов`язаності ФОП Волкової А.В. та ПАТ «БАНК «ТРАСТ», що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Щодо підтвердження фактичного надання послуг відповідачка зазначає про таке.

Враховуючи специфіку послуги як предмета господарської операції, акт приймання-передачі наданих послуг є належним доказом, що підтверджує факт виконання такої відповідної господарської операції. Наявність підписаних сторонами актів підтверджується самим скаржником, що, на думку відповідачки, свідчить про прийняття відповідних робіт.

Також відповідачка зазначає, що у заявках, які подавалися банком, не встановлено обов`язковості письмової форми для результатів наданих послуг, натомість запитувані послуги, відповідно до заявок, банк просив надати шляхом усних консультацій (п. 1, 2, 3 заявки від 22.03.2016, п. 1 заявки від 31.03.2016, п. 1 заявки від 26.04.2016, тощо), у електронному форматі або шляхом електронного листування (п. 1, 3, 4 заявки від 22.03.2016, п. 2 заявки від 31.03.2016, п. 1 заявки від 26.04.2016, тощо).

Відповідачка вказує, що у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Так, відповідачка внаслідок укладення договору намагалася досягти правового результату - надати передбачені договором послуги та отримати винагороду за такі послуги. Документи, що містяться в матеріалах справи, а саме: заявки, акти приймання-передачі наданих послуг підписані обома сторонами договору та скріплені печаткою банку та підписами сторін, дають підстави вважати, що ФОП Волковою А.В. дійсно були надані послуги за договором на суму 880 000, 00 гри, а ПАТ «БАНК «ТРАСТ» було беззаперечно їх прийнято та оплачено.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 22.03.2016 між ФОП Волковою А.В. (виконавець) та ПАТ «Банк «Траст» (замовник) укладено договір про надання юридичного обслуговування, згідно умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсягах та на умовах, передбачених вказаним договором.

Пунктом 3.1 вказаного договору сторонами визначено перелік послуг, які надаються за вказаним договором.

Відповідно до п. 3.3 договору виконавець приймає на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі надавати послуги за договором, а також у встановлений договором термін, готувати та передавати на підпис замовнику акти про надані послуги.

Замовник зобов`язався оплачувати послуги виконавця. Розмір оплати за надані послуги залежить від об`єму та складності виконаних послуг протягом звітного періоду та визначається в актах наданих послуг, однак, не може перевищувати 400 000, 00грн за один календарний місяць надання послуг. При розрахунку даної суми сторони виходили з орієнтованої вартості послуг 1 200 грн без ПДВ на одну годину роботи виконавця (п. 4.1.3, п. 5.1 договору).

Факт надання послуг засвідчується актом наданих послуг, що складається виконавцем у двох примірниках та не пізніше 5 календарних днів з дня, що наступає за звітним місяцем, надається для погодження замовнику; в актах зазначається інформація щодо виду, об`єму наданих послуг та їх вартості (п. 5.2 договору).

Згідно з п. 5.5 договору оплата наданих послуг здійснюється шляхом переказу коштів протягом 5 банківських днів після підписання акта наданих послуг обома сторонами.

Вказаний договір укладений на строк до 31.12.2016 та набирає чинності з моменту його підписання; договір може бути розірваний кожною із сторін достроково, з попередженням другої сторони за п`ять робочих днів (п. 8.1 договору).

Відповідно до повідомлення від 31.10.2016 відповідач повідомив ПАТ «Банк «Траст» про припинення дії вищевказаного договору.

Як встановлено судом першої інстанції, за період з 31.03.2016 по 25.05.2016 відповідачем на виконання умов вищевказаного договору надано послуги щодо юридичного обслуговування замовника на загальну суму 880 000, 00 грн, що підтверджується актами від 31.03.2016 на суму 160 000,00 грн, від 26.04.2016 на суму 370 000, 00 грн та від 25.05.2016 на суму 350 000, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідні послуги надавались за заявками банку від 22.03.2016, 31.03.2016, 26.04.2016.

Вказані послуги оплачено банком у повному обсязі, що підтверджується меморіальними ордерами від 27.05.2016 на суму 350 000, 00 грн, від 28.04.2016 на суму 370 000, 00грн та від 31.03.2016 на суму 160 000, 00 грн.

06.12.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів ухвалено рішення від № 2699 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ БАНК «ТРАСТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з указаним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Траст» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 07.12.2016 по 06.01.2017 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «БАНК «ТРАСТ», визначені ст. 37 - 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кухареву Володимиру Валентинович на один місяць з 07.12.2016 по 06.01.2017 включно.

Інформація про вказані рішення опублікована в мережі Інтернет на сторінці Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за посиланням (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/185-pat-bank-trast/8054-zaprovadzheno-tymchasovu-administratsiiu-u-pat-bank-trast).

Рішенням Правління Національного банку України від 29.12.2016 №559-рш, вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «Банк «Траст».

Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30.12.2016 №480 «Про початок процедури ліквідації ПАБ «Банк «Траст» та делегування повноважень ліквідатору банку» припинено тимчасову адміністрацію; відкликано повноваження тимчасового адміністратора з 30.12.2016; запроваджено процедуру ліквідації та призначено уповноваженою особою Кухарева В.В. строком на 2 роки з 30.12.2016 по 29.12.2018.

15.06.2017 наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від №143-ЛТ, за результатами перевірки, вирішено визнати нікчемним договір про надання юридичного обслуговування б/н, укладений між ПАТ «Банк «Траст» та ФОП Волковою А.В. у даній справі на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

16.06.2017 відповідачці надіслано повідомлення від 15.06.2017 №1485 про визнання вищевказаного договору нікчемним на підставі п. 4 ст. 37, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яке вручено їй 04.07.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №620. Відповідачка вказаних вимог не визнала.

У зв`язку з викладеним, скаржником було заявлено вимоги про визнання вищевказаного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення грошових коштів у розмірі 880 000, 00грн, які сплачені банком на виконання договору про надання юридичного обслуговування відповідачу у даній справі.

Так, позивач посилається на те, що ПАТ «Банком «Траст» відповідний договір укладено з пов`язаною особою банку - відповідачкою, яка пов`язана із банком за критерієм економічної залежності, оскільки протягом 2016 року основними контрагентами відповідача були - ТОВ «ФК «Контрактовий дім» та ТОВ «АВК КОНФЕКШНЕРІ» і саме від цих осіб на її рахунок надходили кошти.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду є правовідносини, що виникли з договору надання юридичних послуг. Причиною спору у справі стало питання про наявність чи відсутність підстав для визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Щодо обраного позивачем способу захисту цивільних прав - про визнання недійсним нікчемного договору Північний апеляційний господарський суд виходить з таких міркувань.

За змістом ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому за ч. 2 ст. 5 ГПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Тому застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину не може вважатися належним способом захисту порушеного права.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

За ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Частина 3 вказаної статті визначає підстави, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16, від 04.07.2018 у справі № 819/353/16 та від 05.12.2018 у справі № 826/23064/15, від 27.02.2019 у справі № 826/8273/16.

З огляду на викладене слід визнати передчасним аргумент суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин було неправомірно визнано нікчемним, оскільки перевірка була проведена вже після припинення тимчасової адміністрації з огляду на те, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

За таких обставин, заявлена скаржником позовна вимога про визнання нікчемного правочину недійсним не підлягає задоволенню.

Водночас, звертаючись до суду першої інстанції банк крім вимоги про визнання недійсним нікчемного правочину заявив і вимоги про застосування наслідків такої недійсності шляхом стягнення коштів, що були перераховані за спірним договором. Вказана вимога підлягає розгляду в загальному порядку, оскільки в разі встановлення факту нікчемності спірного правочину, наслідками такого факту буде повернення того, що сторонами отримали за вказаним правочином.

Щодо суті позовних вимог

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 38 цього Закону Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з підстав укладення банком правочину з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України (п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Водночас відносини між сторонами господарських договорів, у яких однією зі сторін є банк, який виводиться з ринку і від імені якого діє Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, або його уповноважена особа, є приватноправовими. У цих правовідносинах ФГВФО або його уповноважена особа, діючи від імені банку, не мають владних повноважень щодо іншої сторони цих правочинів. За результатами перевірки, передбаченої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону.

За результатами перевірки договорів, укладених банком, на предмет нікчемності виявлено ознаки нікчемності спірного договору з підстав його укладення з пов`язаною особою банку та фіктивності.

Факт укладення договору з пов`язаною з банком особою сам собою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним у силу закону. Необхідною умовою для визнання правочину нікчемним є саме встановлення факту невідповідності такого правочину вимогам законодавства України, у зв`язку з чим для правильного вирішення спору зі справи, крім встановлення факту пов`язаності позивача з відповідачем, необхідно надати оцінку оспорюваному правочину на предмет його фіктивності.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення спірного товару банк, з метою отримання послуг, здійснював відповідні заявки від 22.03.2016, 31.03.2016, 26.04.2016.

Відповідачкою було надано послуги (в тому числі, - усні консультації), за результатами чого сторонами було складено акти від 31.03.2016 на суму 160 000,00 грн, від 26.04.2016 на суму 370 000, 00 грн та від 25.05.2016 на суму 350 000, 00 грн.

Отже, на виконання своїх зобов`язань за договором, банком було передано позивачці майно (гроші) (ст. 177, 190, 192 Цивільного кодексу України).

Вказані послуги оплачено банком у повному обсязі, що підтверджується меморіальними ордерами від 27.05.2016 на суму 350 000, 00 грн, від 28.04.2016 на суму 370 000, 00грн та від 31.03.2016 на суму 160 000, 00 грн.

Тобто з наведеного слідує, що сторонами договору вчинялися активні дії з виконання умов договору (надання заявок, складення актів приймання виконаних робіт, оплата відповідних робіт). А тому, враховуючи наведені обставини щодо виконання спірного договору, останній не підпадає під ознаки фіктивного правочину, визначені ст. 234 Цивільного кодексу, оскільки сторони вчинялися наведені вище дії на виконання такого правочину. А тому посилання скаржника на фіктивність правочину відхиляється судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Що стосується доводів скаржника про відсутність у матеріалах справи доказів наявності юридичної освіти у відповідачки, про неналежність виконаних робіт та неналежну якість таких робіт, то суд апеляційної інстанції зазначає, що такі доводи не можуть свідчити про фіктивність правочину, а можуть бути підставою для вимоги про відповідальність відповідачки у зв`язку з неналежним наданням послуг, у разі доведення такого факту. А тому такі посилання відхиляються як безпідставні.

Як вбачається з матерів справи, вчинений позивачем та відповідачем правочин за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 903 ЦК України).

Правовий аналіз наведених положень Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондується обов`язок замовника з її оплати.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні спорів щодо фіктивності правочину предмет доказування у кожній конкретній справі складає певну сукупність фактів, які мають матеріально-правове значення, встановлення яких необхідне для винесення судом законного та обґрунтованого рішення у справі.

Так, судом апеляційної інстанції відхиляються усні доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 з огляду на таке.

Як вбачається з обставин справи № 910/4994/18, предметом розгляду була також вимога про визнання недійсним нікчемного правочину з підстав, зокрема, його фіктивності. Таким правочином був договір надання послуг.

Водночас, указаний договір окрім послуг консультування містив також умови про обслуговування та підтримку робочого стану інформаційних, комп`ютерних систем офісної електронно-обчислювальної, вимірювальної, електронної техніки, комп`ютерного обладнання, принтерів та іншого обладнання, що є на балансі або в орендному користуванні у замовника. Тобто вказаний правочин змішаний, оскільки містив положення про виконання певних робіт (параграф 1 глави 61 Цивільного кодексу України), а таке виконання обумовлювалося, зокрема, доступом до певного обладнання.

Скасовуючи судові рішення попередніх судових інстанції, Верховний Суд у справі № 910/4994/18 виходив з того, що спірним у справі є існування самої можливості у відповідача надавати позивачу послуги за договором. Так, відповідач у будь-якому разі повинен був мати доступ до комп`ютерних систем банку для надання послуг. Однак відповідач не отримував обладнаного робочого місця в приміщенні банку, не мав віддаленого доступу до його інформаційно-програмного забезпечення з передачею відповідного пароля-доступу задля забезпечення інформаційної підтримки та обслуговування. Відповідач не отримував права адміністратора та не створював облікового запису на сервері позивача, що унеможливлює надання послуг, відображених в актах їх приймання-передачі.

Водночас, предметом розгляду (нікчемності) у даній справі є договір про надання юридичного обслуговування, виконання якого не вимагає доступу до приміщення банку або до його систем. Надання послуг у приміщенні банку також не узгоджувалося сторонами. При цьому, надання усних консультацій передбачено як умовами договору, так і заявками банку. А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини щодо нікчемності правочину у справі № 910/4994/18 є відмінними від обставини, якими банк обґрунтовує нікчемність правочину в даній справі, а тому висновки суду касаційної інстанції в наведеній справі не підлягають застосуванню.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує посилання скаржника про те, що сам лише факт складання та підписання сторонами актів не є безумовним свідченням реальності господарських операцій за договором, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у цих документах.

Водночас, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі факти, які встановлено по даній справі.

Сторони в порядку, передбаченому ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, умовами спірного договору узгодили, що надання юридичних послуг замовнику здійснюється відповідно до умов договору та заявок по ньому; надання як усних, так і письмових консультацій (п. 3.1.1 договору); вартість виконаних послуг протягом звітного періоду не може перевищувати 400 000, 00 грн за один календарний місяць (п. 5.1 договору); факт надання послуг засвідчується актом наданих послуг (п. 5.2 договору); замовник вправі відмовитися від послуг виконавця за цим договором повністю або частково, за умови виявлення факту надання останнім послуг, що не відповідають діючому законодавству (п. 6.3 договору).

Надалі банком було здійснено ряд заявок від 22.03.2016, 31.03.2016 та 26.04.2016. Указаними заявками банк просив надати консультації шляхом: усних консультації, електронного листування, підготовки пакетів документів та надсилання їх електронним шляхом. За результатом наданих послуг сторонами було складено акти приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2016, 26.04.2016 та 25.05.2016.

Суд апеляційної інстанції дослідив умови спірного договору, вказані вище заявки від 22.03.2016, 31.03.2016 та 26.04.2016, акти приймання-передачі наданих послуг від 31.03.2016, 26.04.2016 та 25.05.2016 та встановив, що послугу було надано в порядку, передбаченому умовами договору (за заявками банку), зміст зазначених в заявках послуг відповідав змісту послуг, прийнятих банком за атами приймання-передачі наданих послуг. Розмір оплати також відповідає розміру, узгодженому сторонами в п. 5.1 договору. А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження факту фіктивності оспорюваного правочину, оцінивши наявні докази у сукупності.

Обов`язок з доведення відповідних обставин, в силу приписів ст. 74 ГПК України, покладено на позивача.

Водночас, скаржником належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, в порядку визначеному ст. 73, 74, 76 - 79, 269 ГПК України, на підтвердження фактів фіктивності спірного правочину не надано, що виключає встановлення факту нікчемності такого правочину на підставі п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, скаржник не довів, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного правочину, та, відповідно, не довів його фіктивність. Водночас, матеріалами справи підтверджується факт укладення договору та його виконання сторонами, зокрема, здійснення заявок, складення та підписання актів, оплата послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11.04.2019 у справі № 910/3834/18, ухваленої за подібних обставин справи (з такими же предметом договору).

Враховуючи відсутність такої обов`язкової умови, як невідповідність договору вимогам законодавства України (фіктивність правочину) для встановлення факту нікчемності правочину, доводи сторін щодо укладення спірного договору з пов`язаною особою банку не досліджуються (оскільки наявність лише цієї однієї обставини не є підставою як для задоволення позову, так і для відмови у його задоволенні).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи не встановлення факту нікчемності спірного договору, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про застосування наслідків шляхом стягнення грошових коштів у розмірі 880 000, 00 грн, оскільки така вимога є похідною від неї.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» про визнання нікчемного договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» на рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/11/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/11/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 18.12.2018 у справі № 911/11/18, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 30.07.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.Г. Смірнова