СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2019 р. Справа № 922/3650/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (1) позивача (вх. 1606 Х/1-7) та апеляційну скаргу (2) прокурора (вх. 1607 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Присяжнюк О.О., повний текст якого складено 25.04.2019 року, у справі

за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону, м.Харків, в інтересах держави, в особі:

1) Державного концерну "Укроборонпром", м. Київ,

2) Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", м. Харків,

до Харківської міської ради, м. Харків,

про скасування рішення

ВСТАНОВИЛА:

Військовий прокурор Харківського гарнізону в інтересах держави, в особі (1) Державного концерну "Укроборонпром" та (2) Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Харківської міської ради, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 93 рішення Харківської міської ради від 24.06.2009 за №145/09, яким припинено державному підприємству "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" право користування земельною ділянкою площею 2,1044 га по в`їзду Червоному, 20 за його добровільною відмовою від 16.11.2007 № 262-56/38 та відмінено державну реєстрацію державного акту на право постійного користування землею серія І-ХР № 003498 від 12.09.2000.

Прокурор в позовній заяві посилається на те, що Харківська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла вилучати її з користування ДП «ФЕД». Припинення права постійного землекористування ДП «ФЕД» могло бути здійснено власником земельної ділянки - тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.04.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, місцевий господарський суд, із посиланням на положення ч.ч.2, 3 ст. 84, ч.ч. 3, 4 ст. 142 та пункту 12 перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дійшов висновку про те, що Харківська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не могла вилучати її з користування ДП «ФЕД».

Разом з цим, місцевий господарський суд зазначив, що Військовий прокурор Харківського гарнізону, правомірно звернувшись з даним позовом до суду лише 27.12.2018р., пропустив загальний строк позовної давності встановлений цивільним законодавством для захисту цивільних прав, а тому дана обставина є безумовною підставою для відмови в задоволені позову з підстав спливу позовної давності.

Другий позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Прокурор також із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник другого позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник першого позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

В обґрунтування апеляційної скарги другий позивач зазначає, що місцевим господарським судом вірно встановлено відсутність у відповідача повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, проте не було надано належної оцінки доводам прокурора та позивача щодо початку перебігу строку позовної давності у справі, внаслідок чого не вірно було визначено дату, коли позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах канцелярії ДП «ФЕД» відсутня інформація стосовно документа за вихідним 262-56/38 від 16.11.2007 року (заява про добровільну відмову від земельної ділянки, подана на адресу Харківської міської ради). Крім того, з тексту вказаної заяви про відмову вбачається, що припинення землекористування пов`язане з відчуженням, проте, будь-якого відчуження позивач ані на момент подання заяви ані в подальшому не здійснював.

Позивач зазначає, що йому не було відомо про прийняття Харківською міською радою рішення від 24.06.2009 за №145/09, що підтверджується сплатою земельного податку та фактичним користуванням земельною ділянкою. Про прийняття вказаного рішення позивачу стало відомо лише під час прокурорської перевірки.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що місцевим господарським судом вірно встановлено відсутність у відповідача повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, проте не було надано належної оцінки доводам прокурора та позивача щодо початку перебігу строку позовної давності у справі, внаслідок чого не вірно було визначено дату, коли позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів.

Прокурор зазначає, що в матеріалах канцелярії ДП «ФЕД» відсутня інформація стосовно документа за вихідним 262-56/38 від 16.11.2007 року (заява про добровільну відмову від земельної ділянки, подана на адресу Харківської міської ради), а позивачу не було відомо про прийняття Харківською міською радою рішення від 24.06.2009 за №145/09, що підтверджується сплатою позивачем земельного податку та фактичним користуванням позивачем земельною ділянкою. Про прийняття вказаного рішення позивачу стало відомо лише під час прокурорської перевірки у грудні 2018 року.

Відповідач у відзиві проти доводів апеляційних скарг першого позивача та прокурора заперечує, вказує, що місцевий господарський суд вірно вказав про наявність у позивачів об`єктивної можливості дізнатись про порушення їх прав та інтересів, а тому дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч.2 ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст зокрема належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

ДП "ХМЗ «ФЕД»" відповідно до Статуту є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та передане в управління ДК "Укроборонпром". Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. ДК «Укроборонпром» забезпечує контроль за оформленням прав на земельні ділянки та уточненням меж земельних ділянок підприємства.

Відповідно до рішення виконкому Харківської міської ради від 26 липня 2000року № 1051 ДП «ХМЗ «ФЕД» видано державний акт серії І - ХР № 003498 на право постійного користування землею за адресою: в`їзд Червоний, 20 м. Харків , площею 2,1044 га в межах згідно з планом користування для експлуатації водно - гребної бази. Функціональне призначення зазначеної земельної ділянки - землі оздоровчого рекреаційного призначення.

Як зазначено у оскаржуваному рішенні, заява №262-56/38, про добровільну відмову від земельної ділянки датована 16.11.2007 роком.

На підставі цієї заяви від 16.11.2007 року було прийнято оспорюване рішення від 24.06.2009 року.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить:

- розпорядження землями територіальних громад;

- передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; '

- надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

- вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу;

- викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад селищ, міст;

- організація землеустрою;

- координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів;

- здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, одержанням земельного та екологічного законодавства;

-обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства;

- підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу;

- встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом;

інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок;

- внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ,

- вирішення земельних спорів;

- вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

Згідно ч 3 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать:

а) землі атомної енергетики та космічної системи; землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення;

б) землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення; землі під водними об`єктами загальнодержавного значення;

ґ) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук

д) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

е) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами;

є) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності;

к) земельні ділянки, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.

Відповідно до ч. 3., ч,4 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Земельна ділянка площею 2,1044 га, розташована за адресою: в`їзд Червоний, 20, м. Харків виділялася ДП «ХМЗ «ФЕД» для експлуатації (обслуговування) водно - гребної бази.

Водно - гребна база зареєстрована на праві державної власності за Державою Україна на підставі розпорядження Харківського міського голови від 01.08.2008 року, 1568, Загальна площа об`єкта нерухомого майна складає 1327,3 кв.м., тип об`єкта: нежитлові будівлі: літ. А -1 заг. пл. 293 кв.м., літ. Б - 1 заг. пл. 125,6 кв.м., літ. В - 2 аг. пл. 688,4 кв.м., літ, Г - 1 заг. пл. 8,0 кв.м., літ. Д - 1 заг. пл. 8,0 кв.м., літ Е - 1 заг. пл. 8,0 кв.м., літ. Ж - 1 заг. пл. 8,0 кв.м., літ .3-1 заг. пл.8,0 кв.м. ( свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС № 089107 , реєстраційний номер 24302294, номер запису: 8392 в книзі:1).

Тобто, земельна ділянка на час прийняття оскаржуваного рішення не була вільною від забудови, на ній знаходяться об`єкти нерухомого майна державної власності, які належать Державі Україна.

Земельний Кодекс України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Так, за змістом ст 125 ЗК України правовий режим земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

З огляду на визначений у статті 125 ЗК України принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, Відповідач при прийнятті оспорюваного рішення не з`ясував, яким чином має вирішуватися доля об`єктів нерухомого майна, власником яких є Держава Україна, та які знаходяться на спірній земельній ділянці, безпідставно, та в порушення чинного на час виникнення спірних правовідносин, припинив право постійного користування ДП «ХМЗ «ФЕД» цією земельною ділянкою.

Оскільки власником об`єктів нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці площею 2,1044 га, що за адресою: в`їзд Червоний, 20 м. Харків є Держава Україна, виходячи з принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, а якій цей об`єкт розташований ДП «ХМЗ «ФЕД» не мало повноважень на добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою, відсутності права відмови від постійного користування земельною ділянкою, на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна державної форми власності кореспондується обов`язок органу місцевого самоврядування вирішувати це питання у чіткій відповідності до вимог закону.

Як на підставу для прийняття рішення про припинення державному підприємству «Харківський машинобудівний завод «ФЕД» права користування "земельною ділянкою площею 2,1044га по в-ду Червоному, 20 та відміну Державної реєстрації державного акту на право постійного користування землею (серія 1-ХР № 3498) площею 2,1044га по в-ду Червоному, 20 від 12 вересня 2000 року реєстраційний № 816 зазначено «його добровільна відмова від 16.11.2007 р. № 2-56/38.»

Документи від імені юридичної особи - «ДП «ХМЗ «ФЕД» подаються за підписом посадових осіб підприємства, згідно повноважень, передбачених Статутом.

Згідно ст. 95 Земельного кодексу України, ДП «ХМЗ «ФЕД», як землекористувач, не наділений правом відмови від права постійного користування земельною ділянкою.

У свою чергу, згода на припинення права постійного користування будь-якою складовою частиною даної ділянки площею 2,1044 га, або передачу її у власність фізичним особам ані центральним органом виконавчої влади, ані Кабінетом Міністрів України, не приймалась.

Крім цього, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною 2 ст. 84 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено органи, через які держава набуває і реалізовує свої права на ці землі. Такими органами було визначено Кабінет Міністрів України, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські, районні державні адміністрації, державні органи приватизації відповідно до закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що з аналізу ч.ч.2, 3 ст. 84, ч.ч. З, 4 ст. 142 та пункту 12 перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вбачається відсутність у відповідача повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, що в свою чергу свідчить і про відсутність можливості вилучення земельної ділянки з користування ДП «ФЕД». Припинення права постійного землекористування ДП «ФЕД» могло бути здійснено власником земельної ділянки, тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.

Щодо строків позовної давності у даній справи та доводів апеляційних скарги з цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення Харківської міської ради прийнято 24.06.2009 року.

Прокурором позовна заява подана до місцевого господарського суду 27.12.2018 року.

Як зазначає перший позивач, про прийняття оспорюваного рішення ДП «ФЕД» стало відомо під час проведення прокурорської перевірки, точної дати позивач суду не повідомив.

Як зазначають прокурор та другий позивач, про прийняття оспорюваного рішення ДП «ФЕД» стало відомо під час проведення прокурорської перевірки - у грудні 2018 року, точної дати прокурором та першим позивачем суду не повідомлено.

В свою чергу, відповідачем 06.02.2019 року подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг другого позивача та прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, від 20.11.2018 у справі №907/50/16.

Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 викладено правову позиції наступного змісту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Також, аналогічна за змістом правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.11.2018 року у справі №911/926/17, яка полягає ну наступному.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17.

Колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції зазначає, що прокурор та позивачі у справі не змогли повідомити суду точну дату коли саме на їх думку другий позивач довідався про порушення свого права або про особу, яка його порушила, обмежившись лише формальним посиланням на проведення прокурорської перевірки у грудні 2018 року.

При цьому, колегія суддів звертає окрему увагу на те, що позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Прокурор та позивачі у позовній заяві, поясненнях та апеляційних скаргах не навели суду будь-яких причин пропуску позовної давності, обґрунтовуючи свою правову позиції про відсутність спливу позовної давності лише необізнаністю другого позивача про існування оспорюваного рішення Харківської міської ради. Проте, як було зазначено вище, враховуючи презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, посилання лише на те, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду - недостатньо. У даному випадку слід довести той факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Слід звернути увагу на те, позивачами та прокурором у даній справі взагалі не наведено причин пропуску позовної давності окрім необізнаності другого позивача про існування оспорюваного рішення Харківської міської ради. Не посилаються прокурор та позивачі і на обставини неможливості дізнатися про порушення цивільних права позивачів.

В той же час, як вірно зазначає місцевий господарський суд, в матеріалах справи містяться докази того, що оспорюване рішення Харківської міської ради приймалось за наслідками розгляду заяви другого позивача про добровільну відмову від земельної ділянки, що свідчить як про обізнаність другого позивача - ініціатора процедури відмови від земельної ділянки, про початок такої процедури, так і про можливість другого позивача, враховуючи презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, дізнатись про результати розгляду відповідної заяви та прийняття оспорюваного рішення Харківської міської ради.

Крім того, відповідно до протоколу 34 се

Ураховуючи викладене та приписи пункту 4 статті 267 ЦК України, відповідно до положень якого, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском без поважних причин строку позовної давності.

Ознайомившись із поданим Харківською міською радою на адресу суду на стадії апеляційного розгляду справи додатковим доказом - протоколом 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.06.2009 року, з якого вбачається, що при прийнятті відповідачем оспорюваного рішення Харківської міської ради на пленарному засіданні був присутній прокурор міста Харкова Попович Є.М., а отже, як стверджує відповідач, прокурор дізнався про існування оспорююваного у даній справі рішення від 24.06.2009 в день його прийняття, колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли про порушення довідалася або могла довідатися особа, в інтересах якої подано позовну заяву, а не прокурором.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки Харківською міською радою не наведено обставин, які перешкоджали подати вказаний доказ суду першої інстанції, підстав для прийняття такого доказу судом апеляційної інстанції - відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та другого позивача в зв`язку з їх юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.08.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя М.М. Слободін