ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2019 Справа № 904/5959/18

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Пінчук Є.С.

представники сторін:

від позивача: Алдошина Н.О., довіреність №0685/18 від 28.12.2018, адвокат

від відповідача: Тищенко Т.А., довіреність №31 від 14.01.2019, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2019 у справі №904/5959/18 (суддя Бєлік В.Г.; рішення ухвалене о 11:24 год. у місті Дніпро, повний текст рішення складено та підписано 01.04.2019)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", м.Київ

до Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі", м.Дніпро

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило суд зобов`язати Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" видати Приватному акціонерному товариству "ВФ Україна" технічні умови та проект договору про приєднання електроустановки, яка розташована за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-1, буд. 15, корпус 2.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2019 у справі №904/5959/18 (суддя Бєлік В.Г.) в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" до Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено у повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.

Місцевий господарський суд визнав вимоги позивача необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач (ПрАТ "ВФ Україна") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2019 у справі №904/5959/18 повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ПрАТ "ВФ Україна" вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, вказавши про не надання суду належних і допустимих доказів наявності договору (довіреності) на укладення ОСОБА_1 договору оренди нерухомого майна. Тобто, судом першої інстанції не надано належної оцінки Протоколу зборів мешканців буд. АДРЕСА_1 , яким мешканці-співвласники будинку реалізували своє право розпорядження спільною сумісною власністю, встановлене нормою статті 369 Цивільного кодексу України. Також судом першої інстанції не надано належну правову оцінку запереченням відповідача проти задоволення позову, зокрема визначення відповідачем Договору оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017 нікчемним. Зазначає, що вказаний договір є дійсним, ніким не оспорений, виконується його сторонами і в ході судового засідання відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження його заперечень проти позову щодо нікчемності Договору оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017. На думку позивача, судом першої інстанції неправильно було оцінено копію Договору №2 про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що входять до Об`єкту № АДРЕСА_2 (Шевченківський АДРЕСА_3 ), укладеного 01.11.2016 між Комунальним підприємством "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської ради та співвласниками багатоквартирного будинку, що розташований за адресою Об`єкту №2 (Шевченківський АДРЕСА_3 ), який відповідач подав з порушенням порядку подання доказів встановленого Господарським процесуальним кодексом України, зокрема, відповідач направив позивачу відзив на позовну заяву без дати та реєстраційного номеру такого та не підписаним уповноваженою особою відповідача, що є порушенням норми статті 165 Господарського процесуального кодексу України, при цьому доказів наявності оригіналів такого Договору відповідачем до суду першої інстанції надано не було, вказані обставини залишилися поза увагою та оцінкою суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що відповідно до Договору №2 та зокрема змісту послуги, що надається за таким правочином, як то визначено пунктом 4 розділу 1 такого, послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належного утримання і ремонту спільного майна Будинку та його прибудинкової території, належних умов проживання і задоволення господарського-побутових потреб. Тобто, функції щодо розпорядження спільною сумісною власністю співвласників будинку АДРЕСА_1 , зокрема в частині передачі в управління та розпорядження приміщеннями загального користування (у тому числі допоміжних), несучих, огороджувальних та несучеогороджувальних конструкцій вказаного будинку за Договором №2 про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що входять до Об`єкту №2 (Шевченківський АДРЕСА_3 ), укладеного 01.11.2016, передано не було. Враховуючи викладене, апелянт дійшов висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідач (АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі") у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що господарським судом правильно застосовані норми матеріального права, а помилкове направлення відповідачем на адресу позивача не підписаного примірника відзиву на позов, не є грубим порушенням норм господарського процесуального права, щоб слугувати одним із обґрунтувань апеляційної скарги та підставою для скасування рішення господарського суду першої інстанції. Вважає, що АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" правомірно відмовився визнавати договір оренди нерухомого майна від 01.10.2017 №DNE TPL-2017 у якості належного доказу права ПрАТ "ВФ Україна" на користування нерухомим майном, а саме: частиною покрівлі площею 15 м2 житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 . Відповідач просить ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення Господарського суду від 121.03.2019 по справі №904/5959/18 залишити без змін.

За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 15.07.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Між Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" (Орендодавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017.

Згідно з п. 1.1. договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування частину покрівлі площею ІІ кв. м. для використання під розташування базової станції стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв та антенних споруд ПрАТ "ВФ Україна", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 .

На підставі договору фізична особа ОСОБА_1 передав, а позивач прийняв об`єкт оренди, що підтверджується Актом приймання-передачі об`єкта оренди від 01.10.2017.

В грудні 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про приєднання до електричних мереж електроустановки (базової станції, розташованої за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя, буд.15, корпус 2, до якої були додані копія договору оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017.

Відповідач надав відповідь позивачу листом №173/6001 від 25.01.2018 вказавши, що після розгляду даних документів було виявлено зауваження до поданого пакету документів. Так, останній вважає наданий договір нікчемним, посилаючись на п. 3.2. договору, та вважає, що фізична особа ОСОБА_1 , а ні збори мешканців будинку не є балансоутримувачами або власниками вказаного нерухомого майна.

Позивач повторно звернувся до відповідача 21.06.2018 листом №TD-18-07932, яким просив здійснити приєднання до електричних мереж базової станції, розташованої за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя, буд.15, корпус 2.

Листом №44486/1001 від 06.07.2018 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його вимог, оскільки наданий позивачем пакет документів не є достатнім для підготування договору та технічних умов про приєднання.

Позивач 17.07.2018 надав відповідачу пояснення, які виклав у листі №SR-18-08937, з приводу підстав для укладення Договору та просив розглянути питання підготовки проекту договору про приєднання і проекту технічних умов на приєднання.

У свою чергу відповідач листом №48218/1001 від 23.07.2018 вказав на те, що Договір не виступає підтвердженням права користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно з листом №SR-18-10171 від 15.08.2018 позивач, зважаючи на подання повного пакету документів, просив відповідача приступити до надання послуги з приєднання.

Оскільки відповідачем не були задоволені вимоги з підготовки технічних умов, необхідних для приєднання належної йому електроустановки, позивач звернувся із позовом до відповідача про спонукання до таких дій, що й є предметом позову в цій справі.

Позивач вважає, що наданий ним Договір оренди з фізичною особою ОСОБА_1 є достатньою правовою підставою для користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2 , а тому відмова відповідача надавати технічні умови на приєднання разом із проектом про приєднання є протиправною.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки мешканцями будинку не створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, то управителем є житлово-експлуатаційне підприємство, на балансі якого знаходиться цей житловий будинок, та яке здійснює експлуатацію цього житлового будинку. При цьому суд першої інстанції не погодився з твердженням позивача стосовно того, що договір оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017 є належним доказом права позивача на користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_7 . Тому суд першої інстанції вважав, що позивач не довів, що оспюваними діями відповідача порушені його права.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу приєднання електроустановок позивача до електричних мереж, які знаходяться в користуванні відповідача.

За змістом положень статей 13, 15 та 16 Цивільного кодексу України цивільні права здійснюються особою у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення до суду, а суд може захистити цивільне право або інтерес у визначений цим Кодексом спосіб, або іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись із позовом, що є предметом розгляду у цій справі, позивач просив суд зобов`язати відповідача видати позивачу технічні умови та проект договору про приєднання електроустановки.

Правила приєднання електроустановок до електричних мереж затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики 17.01.2013 №32, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.02.2013 за № 236/22768.

Відповідно до визначень термінів, які наведені у вказаних Правилах:

приєднання електроустановки (далі - приєднання) - надання електропередавальною організацією послуги замовнику зі створення технічної можливості для передачі (прийняття) у місце приєднання електроустановки замовника відповідної потужності до електричних мереж електропередавальної організації (у тому числі новозбудованих) електричної енергії необхідного обсягу з дотриманням показників її якості та надійності;

технічні умови на приєднання до мереж (об`єктів) електроенергетики - комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об`єкта замовника електричною енергією, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам щодо електропостачання, та є невід`ємним додатком до договору про приєднання (далі - технічні умови).

Відповідно до пункту 1.3. вказаних Правил послуга з приєднання надається на підставі договору про приєднання, що укладається за типовою формою (додаток 1).

Для отримання проекту договору про приєднання замовник звертається до електропередавальної організації за місцем розташування його електроустановок із заявою про приєднання електроустановки певної потужності (додаток 2).

До заяви про приєднання електроустановки певної потужності, зокрема, додаються:

копія документа, який підтверджує право власності чи користування цим об`єктом або, за відсутності об`єкта, право власності чи користування земельною ділянкою;

копія належним чином оформленої довіреності чи іншого документа на право укладати договори особі, яка уповноважена підписувати договори (за потреби).

У разі коли об`єкт (земельна ділянка) замовника перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропередавальна організація укладає договір про приєднання з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі.

За твердженням позивача надана ним копія договору оренди нерухомого майна №DNE TPL-2017 від 01.10.2017 є належним доказом права позивача на користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_6 , а саме частиною покрівлі даху цього будинку.

В пункті 3.2. договору міститься умова, що Об`єкт оренди передається в оренду на підставі протоколу зборів мешканців корпусу №2, АДРЕСА_8 .

В матеріали справи наданий Протокол зборів від 15.09.2017 мешканців будинку АДРЕСА_1 , зі змісту якого убачається, що заслухавши пропозицію представника ПрАТ "ВФ Україна" ОСОБА_2 про укладення прямого договору оренди з представниками будинку АДРЕСА_7 для розміщення на покрівлі цього будинка обладнання базової станції мобільного зв`язку ПрАТ "ВФ Україна" з орендною платою 3000,00 грн. /міс. без ПДВ, мешканці у кількості 32 осіб ухвалили дозволити розміщення означеної станції, грошові кошти, одержувані за договром оренди використовувати на ремонт, благоустрій будинку та інші цілі за рішенням зборів мешканців, та уповноважили мешканця квартири АДРЕСА_9 ОСОБА_1 укласти прямий договір оренди. До цього протоколу складений Додаток №1 з переліком номерів квартир та прізвищ осіб, які надали таку згоду, засвідчену їх особистим підписом.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України розпорядження майном, яке знаходиться у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників й співвласники можуть уповноважити одного з них на вчинення правочину щодо розпорядження майном.

Правовідносини, які виникають у сфері управління багатоквартирним житловим будинком регулюються Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Згідно статті 2 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень, як співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (стаття 5 Закону).

Статтею 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначені права співвласників багатоквартирного будинку, до яких відносяться:

1) вільне користування спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників;

2) участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника;

3) отримання інформації про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання;

4) безоплатне отримання інформації про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом;

5) ознайомлення з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії;

6) відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна, а представник співвласника - фізична або юридична особа, яка на підставі договору або закону має право представляти інтереси співвласника.

Доказів створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (надалі - ОСББ) співвласниками будинку, розташованого у АДРЕСА_4 , матеріали справи не містять.

Оскільки, мешканцями не створено ОСББ, то за рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено поняття управителя багатоквартирного будинку.

Так управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа-підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Фізична особа ОСОБА_1 , який підписав договір оренди, не є управителем корпусу 2 буд. АДРЕСА_8 , у розумінні вищенаведеної правової норми, оскільки, він не є фізичною особою-підприємцем.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту преамбули договору вбачається, що орендодавцем є саме фізична особа ОСОБА_1 , тобто вказаний договір укладено між фізичною особою ОСОБА_1 та ПрАТ "ВФ Україна" і при цьому в договорі не вказано, що орендодавцем майна, яке здається в оренду, є мешканці будинку АДРЕСА_8 .

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_3 повноважень (договору чи довіреності, оформленої згідно з вимогами чинного законодавства) укласти означений договір оренди частини покрівлі від імені співвласників означеного будинку, або його такого права на підставі закону.

Разом із цим суд першої інстанції правильно втсановив, що цей житловий будинок знаходиться на балансі одного з житлово-комунальних підприємств, яке є управителем цього житлового будинку відповідно до вимог чинного законодавства.

За встановлених судом обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів, що діями відповідача, який є власником електромереж, який не отримав від позивача, як власника електроустановок, пакета документів, необхідних для підготування договору та технічних умов про приєднання, були порушені його права.

Тому, враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують означених висновків суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.03.2019 у справі №904/5959/18 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 25.07.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Кощеєв