РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2019Справа № 910/5835/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маліал» (м. Дніпро)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ)

про стягнення 36.340,19 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 36.340,19 грн., з яких: 20.529,96 грн. пені, 1.710,83 грн. 3% річних, 14.099,40 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач несвоєчасно оплатив поставлений за Договором № УЗ/ЦБМЕС-18884/Ю від 06.12.18. товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.19. відкрито провадження у справі № 910/5835/19, з підстав, викладених в ухвалі постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

12.06.19. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Акціонерне товариство "Українська залізниця" проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Щодо доводів, викладених в письмовому відзиві про те, що ухвалу суду про відкриття провадження в даній справі відповідач не отримував станом на 06.06.19., суд наголошує, що вказані твердження спростовуються наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу 31.05.19. ухвали суду від 28.05.19. у справі № 910/5835/19 за адресою: м. Київ, вул. Тверська, 5. Отже, вказаними твердженням уповноважені представники відповідача Ю. Ю. Ярема та Д.В . Передерій вводять суд в оману.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Положеннями ст. 248 ГПК України унормовано, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 712 Цивільного кодексу України).

06.12.18. між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір поставки № УЗ/ЦБМЕС-18884/Ю від 06.12.18. (далі - Договір), предметом якого (п. 1.1) є поставка Постачальником Покупцю підвіконня ПВХ (товар) згідно зі специфікацією № 1 (додаток № 1), в якій визначено найменування, кількість товару (п. 1.3).

У відповідності до Специфікації № 1 до Договору загальна сума поставки складає 595.168,08 грн., товар, який поставляється: Підвіконня ПВХ внутрішнє 600 мм у кількості 1188 пог.м вартістю 332.093,52 грн.; заглушка підвіконня 2500 шт. вартістю 23.100,00 грн.; Підвіконня ПВХ внутрішнє 400 мм 1064 пог.м вартістю 239.974,56 грн.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 14.1 з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.18.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у третьої особи та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою Договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.2 Договору датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

У відповідності до наявних в матеріалах справи видаткових накладних: № 87 від 12.12.18. на суму 571.617,00 грн., № 114 від 26.12.18. на суму 23.100,00 грн., актів приймання-передачі товару: № М-87 від 12.12.18. на суму 571.617,00 грн., № М-114 від 23.12.18. на суму 23.100,00 грн., товарно-транспортних накладних: № 1212 від 12.12.18., № 1212-1 від 12.12.18., № 2612-4 від 26.12.18., позивач поставив, а відповідач прийняв товар за Договором на загальну суму 594.717,00 грн.

Також матеріали справи містять рахунки позивача для відповідача на оплату товару.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки Товару відповідачу докази, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання Товару відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Замовника за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Постачальником прийнятих за Договором зобов`язань з передання Товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені до матеріалів справи видаткові накладні, акти приймання-передачі товару, товарно-транспортні накладні є належним доказом передачі Товару відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки Товару на суму 594.717,00 грн. в межах Договору здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктами 6.3-6.4 Договору сторони погодили наступне. Розрахунок за поставлений Товар здійснюється шляхом 100% перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату поставленого товару після пред`явлення Постачальником рахунка-фактури на оплату товару протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної.

У відповідності до наданих позивачем платіжних доручень, відповідачем було оплачено поставлений за Договором Товар наступним чином:

- платіжним дорученням № 1708269 від 27.03.19. сплачено 200.000,00 грн.

- платіжним дорученням № 1708283 від 27.03.19. сплачено 394.717,00 грн., всього 594.717,00 грн.

Крім вказаного за наданими до матеріалів справи доказами судом встановлено наступне:

- податкову накладну № 5 від 12.12.18. на суму 571.617,00 грн. зареєстровано 02.01.19. (а не 31.12.18., як те вказує позивач)

- податкову накладну № 30 від 26.12.18. на суму 23.100,00 грн. зареєстровано 16.01.19. (а не 15.01.19., як те вказує позивач)

Доводи відповідача про відсутність порушень щодо строку виконання зобов`язання з оплати поставленого товару не приймаються судом до уваги, оскільки у відповідності до умов договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання залежить від дати поставки товару (протягом 10 банківських днів з дати поставки) та не може бути раніше реєстрації податкової накладної.

Оскільки відповідачем несвоєчасно оплачено поставлений позивачем за Договором Товар, вказане зумовило нарахування Постачальником пені, 3% річних, інфляційних втрат та звернення з даним позовом до суду.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем пред`явлено до стягнення 1.710,83 грн. 3% річних, 14.099,40 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.10.).

Позивач нараховує 3% річних на суму 594.717,00 грн. (загальну суму заборгованості) з 23.02.19. по 29.03.19., інфляційні втрати за період з 31.12.18. по 29.03.19.

За вказаних підстав, враховуючи приписи п. 6.4 Договору, враховуючи дати реєстрації податкових накладних, та дати здійснених відповідачем оплат, рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р, судом встановлено, що періодами для нарахування інфляційних втрат є лютий-березень 2019 року.

При здійсненні перерахунку судом враховано, що згідно з п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (в даному випадку 27.03.19.).

Період для нарахування 3% річних становить з 23.02.19. по 26.03.19.

Отже, за перерахунком суду розмір інфляційних втрат становить 8352,80 грн., розмір 3% річних становить 1564,19 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 3% в сумі 146,64 грн., інфляційні втрати в сумі 5746,60 грн. нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення 20.529,96 грн. пені, суд відзначає викладене далі.

Пунктом 10.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач нараховує пеню на загальну суму 594.717,00 грн. з 23.02.19. по 29.03.19., однак, пеня підлягає нарахуванню з 23.02.19. по 26.03.19.

Отже, за перерахунком суду розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 18.770,25 грн. Пеню в сумі 1759,71 грн. нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

За вказаних підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 9 ст. 129 ГПК України передбачено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом

Отже, відповідно до вказаних положень ст. 129 ГПК України та враховуючи, що за вимоги про стягнення грошових коштів в даній справі судовий збір встановлено в мінімальному розмірі, витрати по сплаті судового збору в сумі 1.921,00 грн. покладаються на відповідача.

Доказів понесення інших витрат на загальну суму 8.100,00 грн., які вказані в орієнтовному розрахунку судових витрат, позивачем не подано, з огляду на що такі витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маліал» (49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного, 1-А; ідентифікаційний код 37538490) 18.770 (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят) грн. 25 коп. пені, 8.352 (вісім тисяч триста п`ятдесят дві) грн. 80 коп. інфляційних втрат, 1.564 (одну тисячу п`ятсот шістдесят чотири) грн. 19 коп. 3% річних, 1.921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко