ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року Справа № 915/996/17

м.Миколаїв

За позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м.Київ, пр-т Перемоги, буд. 14)

в особі: Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23),

до відповідачів:

1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (54017, м. Миколаїв, вул. Чкалова, 20, а/с 34).

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (54002, м. Миколаїв, Громадянський узвіз, 1/1).

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14).

2) Державне підприємство «Миколаївській морських торгівельний порт» (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/14).

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Назарова Оксана Сергіївна ( АДРЕСА_1 ),

Суддя Ткаченко О.В.

Секретар судового засідання Сулейманова С.М.

Представники:

від позивача: Афанас`єва Ж.Л., за ордером.

від відповідача 1: Стасюк О.Д., за довіреністю.

від відповідача 2: Петровський Д.О., за ордером.

від третіх осіб: представники не з`явились.

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсним договору оренди від 03.12.2015 № РОФ-864.

29 вересня 2017 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерства інфраструктури України (на стороні позивача), Державного підприємства "Миколаївській морських торгівельний порт" (на стороні позивача) та Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Назарової Оксани Сергіївни (на стороні відповідачів), в якому просило суд визнати недійсним Договір оренди державного нерухомого майна № РОФ-864, укладеного 03.12.2015 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ».

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.12.2017р. (суддя Коваль С.М.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 липня 2018 року касаційну скаргу ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрація морських портів України" задоволено, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. та рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.12.2017р. у справі № 915/996/17 скасовано, справу № 915/996/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

В даній постанові Верховний Суд зазначив, що при новому розгляді справи судам належить: 1) дослідити правовий статус позивача, визначений йому законом при його утворенні, 2) дослідити чи належить спірний об`єкт оренди до майнового комплексу Миколаївського порту та 3) чи вправі позивач здійснювати щодо нього повноваження, передбачені статтею 1 Закону України "Про морські порти України" та 4) з огляду на встановлене дійти висновку про обґрунтованість задоволення його вимог по предмету спору в даній справі.

08.10.2018р. матеріали справи повернулись до Господарського суду Миколаївської області.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 08.10.2018р. №282 та за результатами повторного автоматизованого розподілу справи справу було передано судді Смородіновій О.Г. для розгляду.

Ухвалою суду від 12.10.2018р. справу було прийнято до провадження суддею Смородіновою О.Г., за правилами загального позовного провадження, розгляд справи розпочато заново, підготовче засідання призначено на 08.11.2018р.

05.11.2018р. від МФ ДП «АМПУ» до суду надійшли додаткові пояснення з урахуванням преюційних обставин, в яких позивач зазначає про наступні факти, встановлені іншими судами в ході розгляду інших справ, а саме: 1) в ході розгляду справи №910/12961/17 постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2018р. було зроблено висновок за результатом розгляду питання зміни строку дії спірного договору на 5 років та встановлено, що правові підстави для укладання 03 грудня 2015 року між відповідачем-1 та позивачем договору РОФ-864 оренди державного нерухомого майна відсутні. Отже, на думку ДП «АМПУ», колегією суддів встановлено, що спірний договір укладений всупереч вимогам ч. 1 ст. 7, ч.ч.1,2,4 абз. 11 ст. 9, ст. 12 Закону №2269; 2) в ході розгляду справи №910/12961/17 колегією Київського апеляційного господарського суду було встановлено з посиланням на встановлення цього ж факту в ході розгляду справи №910/7003/16, що додатком №2 до нотаріально посвідченого договору оренди від 03.12.2015р. є акт приймання-передавання від 01.03.2010р., який є додатком №2 саме до договору оренди від 01.03.2010р. №РОФ-864, тобто з попереднього договору оренди між цими ж сторонами та на той самий об`єкт. Крім того, згідно з Планом розвитку морського порту Миколаїв на коротко- (до 2018р.), середньо- (до 2023р.) та довгострокову (до 2038р.) перспективу, майно, що є предметом спірного договору оренди державного нерухомого майна від 03.12.2015р. №РОФ-864, планується до використання при реалізації вказаного плану. Задоволення позовних вимог призведе до порушення інтересів держави в частині реалізації плану розвитку Миколаївського морського торговельного порту. На підставі викладеного позивач у даній справі робить висновок, що спірний договір укладено без дотримання спеціального Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що майно за цим договором в орендне користування не передавалось а також що це майно планується до використання при реалізації Плану розвитку порту який і реалізує позивач. Позивач також зазначає, що спір в даному випадку не стосовно конкретного майна, а стосовно протиправності дій відповідачів, які направлені на невизнання, оспорювання, порушення прав та інтересів Адміністрації, вчинені шліхом укладання спірного договору без дотримання законодавства, прихованого від інших осіб та держави, який безпідставно та незаконно наділяє ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» правом на безпосереднє отримання в оренду складські площі державної власності у морському порту.

06.11.2018р. від ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІЕОЛАЕВ» до суду надійшов в відзив на позов, в якому відповідач-2 вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у їх задоволенні відмовити з огляду на наступне: 1) позивач не є стороною оспорюваного ним договору оренди, не є балансоутривувачем та не є власником майна, а також не є органом, уповноваженим управляти відповідним майном, що є предметом договору оренди, тобто у позивача відсутнє порушення його прав на спірне майно, отже відсутнє право на звернення до суду з відповідним позовом. При цьому, позивач не надав суду достатніх та належних доказів, яким чином оспорюваний договір оренди порушує його права та законні інтереси; 2) відповідач-2 наполягає на тому, що оспорюваний договір оренди відповідає положенням чинного законодавства України, повноваження сторін на його укладання і підписання перевірені нотаріусом, їх волевиявлення було вільним а сам договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

07.11.2018р. від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач-1 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі виходячи з наступного: 1) між РВ ФДМУ по Миколаївській області та ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» 01.03.2010р. за №РОФ-864 був укладений договір оренди державного нерухомого майна відкритих складських площ (інв. №410) загальною площею 13951 кв.м, розташовані за адресою АДРЕСА_2 , що знаходяться на балансі Державного підприємства «Миколаївським морський торговельний порт». Факт передачі майна в оренду підтверджується актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього договору. Строк дії цього договору був визначений на 2 роки 11 місяців з 01.03.2010р. до 31.01.2013р. включно (п.10.1). В подальшому до даного договору були внесені зміни щодо розміру орендної плати та строку його дії, а саме, узгоджено, що договір діє з 31.01.2013р. до 31.12.2015р. включно. У листопаді 2015 року відповідач-2 звернувся до відповідача-1 з листом про нотаріальне посвідчення діючого на той час договору оренди від 01.03.2010р. №РОФ-864. Враховуючи таку вимогу, 03 грудня 2015 року був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. текст правочину, а саме, договору оренди від 01.03.2010р. №РОФ-864. Підписуючи оскаржуваний договір його учасники скористались правом укладення додаткового договору у період дії основного договору. Нового договору, як зазначає позивач, між відповідачами укладено не було, про що, зокрема, свідчить акт приймання-передачі орендованого майна та розрахунок розміру орендної плати; 2) на дату надання відзиву, орендні правовідносини між регіональним відділенням та товариством «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» за договором оренди від 01.03.2010р. №РОФ-864 (нотаріально посвідчений текст договору від 03.12.2015р. РОФ-864) припинились. Майно за актом державного виконавця 30.03.2018р. повернуто з орендного користування балансоутримувачу ДП «Миколаївський морський торговельний порт».

Підготовче засідання у справі відкладалось та ухвалою суду від 07.12.2018р. був продовжений строк підготовчого провадження на 30 днів.

10.01.2019р. від відповідача-2 до суду надійшла заява про врегулювання спору за участю судді та зупинення провадження у справі на цей період, до якої були додані примірники мирової угоди, направлені в т.ч. на адресу позивача.

Того ж дня від позивача та відповідача-1 до суду надійшли заяви щодо згоди на врегулювання спору за участю судді та щодо зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 10.01.2019р. було постановлено проводити процедуру врегулювання спору за участю судді та зупинення провадження у даній справі.

11.02.2019р. суд ухвалою припинив врегулювання спору за участю судді, поновив провадження у справі та передав її для визначення іншого судді в порядку, встановленому статтею 32 ГПК України.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 11.02.2019р. №84 та за результатами повторного автоматизованого розподілу справу №915/996/17 було передано ля розгляду господарському суду у складі судді Ткаченко О.В.

Ухвалою суду від 18.02.2019р. справу було прийнято до провадження судді Ткаченко О.В. за правилами загального позовного провадження, розгляд розпочато знову, підготовче засідання призначено на 21.03.2019р.

07.03.2019р. від відповідача-2 до суду надійшов відзив на позов в порядку статті 165 ГПК України, в якому проти позову заперечує з підстав, викладених у попередньому відзиві та додатково зазначає, що на цей час договір оренди є припиненим, орендоване майно повернуте, за таких обставин на даний час відсутній предмет спору, а задоволення позовних вимог неможливе, оскільки таке судове рішення не спричинить правових наслідків для сторін. На підтвердження цього, відповідач-2 посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені у справах №918/144/15, 5011-31/17917-2012,3-1071гс17. З огляду на викладене, відповідач-2 наполягає на тому, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не тягне юридичних наслідків.

12.03.2019р. відповідачем-2 подано до суду заяву про закриття провадження у справі, оскільки, на думку відповідача, позивачем не доведено право звернення до суду з вимогами про визнання договору оренди державного нерухомого майна №РОФ-864 від 03.12.2015р. недійсним, а тому відсутній предмет спору у даній справі.

Ухвалою суду від 21.03.2019р. підготовче засідання відкладено на 15 квітня 2019 року о 10 год. 00 хв.

У зв`язку з тим, що головуючий у даній справі суддя Ткаченко О.В. 15.04.2019р. перебував у відпустці, судове засідання, призначене на 15 квітня 2019 року, не відбулось, про що складено повідомлення.

15.04.2019р. до суду від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення, за змістом яких він вважає, що позивачем не було надано суду достатніх та належних доказів порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення спірного договору оренди. В силу приписів ст. ст. 1, 15 Закону України «Про морські порти України» права адміністрації морських портів України зводяться до забезпечення державного нагляду і контролю а також до управління майном. При цьому, права адміністрації щодо забезпечення державного нагляду і контролю стосуються виключно питань безпеки мореплавства та охорони навколишнього природного середовища, а права щодо управління майном стосуються виключно майна, переданого їй в господарське відання. Спірний договір оренди та орендовані складські площі жодним чином не впливають на безпеку мореплавства у морському порту Миколаїв, не мають негативного впливу на навколишнє природне середовище та стосуються майна, яке в господарське відання адміністрації не передавалось. Окрім цього, відповідач-2 зауважує, що нормами статті 7 Закону України «Про морські порти України» або іншими приписами чинного законодавства не встановлено пріоритету Плану розвитку морського порту перед договорами в т.ч. договорами оренди, Плану розвитку не встановлено силу нормативного акту, отже План розвитку морського порту не може встановлювати права та визначати законні інтереси позивача.

Ухвалою суду від 26.04.2019р. продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання у справі призначено на 14.05.2019р.

Підготовче засідання 14.05.2019р. було відкладено до 21.05.2019р.

20.05.2019р. від позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення та заперечення проти клопотання щодо закриття провадження у справі. У своїх поясненнях позивач зазначає, що при дослідженні тексту обох договорів оренди від 01.03.2010р. та від 03.12.2015р. то різниця полягає у реквізитах, представниках сторін та строку дії, однак позивач вважає вчинене нотаріальна дія 03.12.2015р. є окремим правочином (новим договором оренди), а не є зміною форми договору 2010 року з простої письмової на нотаріальну. Чинним законодавством України не передбачено можливості змінити письмову форму правочину на нотаріальну, адже в такому випадку змінювався би момент укладання договору. Отже нотаріусом у 2015 році не було посвідчено текст договору, укладеного у 2010 році, та відповідачами 03.12.2015р. було вчинено новий договір оренди без дотримання процедури, передбаченої ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 209 Цивільного кодексу України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 209 Цивільного кодексу України. Спірний же договір встановленим вимогам не відповідає, про що детально обґрунтовано у позовній заяві. Також позивач зазначає, що в даному випадку існує зловмисна домовленість представників сторін спірного договору, які усвідомлено домовились та прийшли до нотаріуса. Окрім цього, позивач зазначає, що після затвердження та погодження Міністерством інфраструктури України у встановленим Законом України «Про морські порти України» порядку плану розвитку Миколаївського морського порту, він отримав право на реалізацію проекту по будівництву восьмого причалу та перевантажувального комплексу для перевалки зернових та олії. Будівництво перевантажувального комплексу заплановано саме на площадках, які є об`єктом спірного договору оренди. Міністерство інфраструктури не погодило у 2015 році продовження орендних відносин складських площ, що є об`єктом оренди за спірним договором в т.ч. і через необхідність реалізації плану розвитку. Проте відповідач після закінчення договору оренди не звільнив складські площі, не виконав свій обов`язок по поверненню майна за договором від 01.03.2010р. чим почав порушувати права держави. Складські площі мали бути передані у господарське відання ДП «АМПУ», проте з січня 2015 року почались судові спори стосовно продовження строку дії договору оренди та в ході розгляду судових справ №915/268/16 та №910/7003/16 були вжиті заходи забезпечення позову, якими заборонялось вчиняти Міністерству інфраструктури України та регіональному відділенню ФДМУ по Миколаївській області будь-які дії щодо передачі іншим особам складських приміщень, отже позивач об`єктивно не міг скористатись своїм інтересом та отримати у власне користування державне майно.

Ухвалою суду від 21.05.2019р. суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача-2 про закриття провадження у справі, закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.07.2019р.

В судовому засіданні 03.07.2019р. оголошувалась перерва до 24.07.2019р.

В судових засіданнях 03.07.2019р. та від 24.07.2019р. позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів проти заявлених позовних вимог заперечують з підстав їх необґрунтованості.

За наслідками проведеного судового засідання 24.07.2019р., у відповідності до приписів ст.240 Господарського процесуального кодексу України, судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях пояснення присутніх представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

01 березня 2010 року за №РОФ-864 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», як орендарем, був укладений договір оренди державного нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно відкриті складські площі (інв. №410) загальною площею 13951 м2, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що знаходяться на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», вартість яких складає 1588100,0 грн. згідно з незалежною оцінкою станом на 31.08.2009р. з метою використання за функціональним призначенням при виконання вантажно-розвантажувальних робіт (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Відповідно до умов п. 2.1 даного договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Згідно з умовами п. 3.1 цього договору, орендна плата визначена за результатами проведеного 23.02.2010р. конкурсу на укладання договору оренди (протокол №3 засідання конкурсної комісії по передачі в оренду державного майна від 23.02.2010р.) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди (вересень 2009 року) 16108,15 грн., в т.ч.70% - 11275,71 грн., 30% - 4832,44 грн.

Згідно з умовами п. 10.1 даного договору, його учасники погодили, що цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 01.03.2010р. до 31.01.2013р. включно

Орендоване майно було передано орендарю 01.03.2010р., що підтверджується актом приймання-передавання від 01.03.2010р.

20.09.2011р. за №1 до даного договору були внесені зміни щодо розміру орендної плати, у зв`язку з чим пункт 3.1 договору викладено в наступній редакції «Орендна плата визначена на підставі «Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 04.10.1995р. №786 із змінами та доповненнями і становить без ПДВ за перший місяць оренди (вересень 2011 р.) 23543,17 грн. (розрахунок орендної плати додається додаток 1).».

Також цією додатковою угодою сторони домовились, що орендна плата нараховується та сплачується з 20.09.2011р. Інші умови договору оренди, не змінені чи не доповнені цим договором, залишаються без змін, так як вони викладені сторонами раніше і сторони підтверджують їх обов`язковість для них.

24.04.2013р. між регіональним відділенням та товариством «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» був укладений договір №2 про внесення змін до договору оренди державного нерухомого майна від 01.03.2010р. №РОФ-864 в редакції змін та доповнень, внесених договором №1 від 20.09.11, відповідно до умов якого у зв`язку зі зміною вартості об`єкта оренди за новою незалежною оцінкою, учасники договору домовились внести зміни до п.п.1.1 та 3.1 договору оренди, виклавши їх у новій редакції.

Так, відповідно до нової редакції п.1.1 договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно відкриті складські площі загальною площею 13951 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з планом розміщення орендованого майна (додаток №1 до договору оренди), що знаходяться на балансі державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», вартість яких визначена згідно з висновком про вартість на 31 грудня 2012 року і становить за незалежною оцінкою 2 287 560 грн.

Орендну плату за орендоване майно сторони договору за базовий місяць розрахунку (грудень 2012 року) визначили в розмірі 28711,73 грн.

Також даним договором №2 його учасники внесли зміни щодо строку дії договору та порядку продовження дії договору, у зв`язку з чим пункт 10.1 основного договору виклали в наступній редакції: «Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 31.01.2013р. до 31.12.2015р. включно», та змінили пункт 10.4 основного договору, встановивши, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, із урахуванням змін у законодавстві, які діють на дату продовження цього договору. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною частиною договору. Продовження терміну дії договору відбувається за умови відсутності заперечень органу управління об`єктом оренди, згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

До договору №2 доданий актуальний розрахунок з орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому товариство «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» звернулось до регіонального відділення з листом від 05.11.2015р. за вих. №961/1 (а.с.100 т.4), в якому зазначало, що між сторонами укладений договір №РОФ-864 від 01.03.2010р. оренди державного нерухомого майна (відкритих складських площ), за яким ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» прийняло у строкове платне користування державне нерухоме майно загальною площею 13951,0 кв.м за адресою АДРЕСА_2 , та висловлювало прохання, для забезпечення дотримання визначених діючим законодавством України прав сторони правочину, організувати нотаріальне посвідчення вказаного договору оренди відповідно до положень п. 4 ст. 209 Цивільного кодексу України та гарантували оплату такого нотаріального посвідчення.

03 грудня 2015 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області, як орендодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ», як орендарем, був укладений нотаріально посвідчений договір №РОФ-864 оренди державного нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 /17 АДРЕСА_4 . АДРЕСА_5 , що знаходиться на балансі ДП «Миколаївський морський торговельним порт».

Позивач вважає цей договір оренди від 03.12.2015р. №РОФ-864 окремим новим правочином та зазначає, що його було укладено з порушенням норм існуючого законодавства України, зокрема: 1) без дотримання порядку укладання договору оренди державного майна, регламентованого статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яким передбачено проведення конкурсу на оренду державного майна, погодження умов договору з такої оренди з органом управління, опублікування оголошення у ЗМІ, вивчення попиту на об`єкт оренди; 2) без дотримання приписів ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» стосовно оцінки об`єкта оренди; 3) з порушенням норм ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, в частині необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки регіональним відділенням не було дозволу власника майна Міністерства інфраструктури України на укладання спірного договору оренди; 4) без додержання норм ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки на думку позивача волевиявлення вчинене представником за спірним договором не відповідає реальній внутрішній волі юридичної особи. Про небажання регіонального відділення укладати спірний договір оренди свідчить те, що ним не була проведена процедура, передбачена ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та не було винесено керівником відповідний наказ. Натомість представники сторін, завідомо усвідомлюючи про протиправність своїх дій домовились укласти спірний договір; 5) з порушенням норм ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки цей договір укладено без спрямування на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема, передачі майна в оренду та сплата за таку оренду орендної плати, а, отже, на думку позивача, він є фіктивним.

Позивач зазначає, що він є належним позивачем у даній справі, оскільки в силу норм п. 6 ч. 1 ст.15 Закону України «Про морські порти України», ДП «Адміністрація морських портів» утворена, зокрема з метою організації розроблення та виконання плану розвитку морського порту, підготовки пропозицій щодо його вдосконалення.

Наразі наказом ДП «АМПУ» від 28.01.2014р. №16 з урахуванням змін, внесених наказом ДП «АМПУ» від 16.05.2016р. №140 (викладення в новій редакції), затверджено План розвитку морського порту Миколаїв на коротко- (до 2018 р.), середньо- (до 2023р.) та довгострокову (до 2038р.) перспективу.

Позивач стверджує, що вказаним планом передбачено вжиття заходів з будівництва універсального перевантажувального комплексу на запроектованому причалі №8 (в тилу якого і знаходяться відкриті складські площі, орендовані товариством «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» згідно спірного договору оренди), з досягненням очікуваного результату збільшення потужностей для переробки вантажів на 1 млн тн на рік, доведення глибин до 10,5 м, створення причальної лінії довжиною 190 м та робочих місць. Перспектива виконання вказаного заходу визначена коротко та середньострокова.

Нерухоме майно, що є предметом спірного договору, перебувало в оренді відповідача-2 з 01.03.2010р. по 31.12.2015р., однак після закінчення строку дії договору оренди він не повернув орендоване майно. В подальшому, в судовому порядку (справи №910/268/16 та 910/7003/16) договір оренди від 01.03.2010р. визнано припиненим та виселено ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» з нерухомого майна.

Позивач стверджує, що він у серпні 2017 року довідався, що регіональне відділення та ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» приховано уклали спірний договір від 03.12.2015р. для того, щоб ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» мав правову підставу не звільняти складські площі.

Також за твердженням позивача, спірний договір оренди від 03.12.2015р. порушує права та інтереси ДП «АМПУ» та створює неправомірну підставу для користування майном, що не дозволить ДП «АМПУ» виконати затверджений план розвитку порту.

Згідно з п. 42 постанови Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 24.07.2018р., при новому розгляді справи судам належить: 1) дослідити правовий статус позивача, визначений йому законом при його утворенні, 2) дослідити чи належить спірний об`єкт оренди до майнового комплексу Миколаївського порту та 3) чи вправі позивач здійснювати щодо нього повноваження, передбачені статтею 1 Закону України "Про морські порти України" та 4) з огляду на встановлене дійти висновку про обґрунтованість задоволення його вимог по предмету спору в даній справі.

Так, в силу приписів ч.1 ст. 1 Закону України «Про морські порти України», адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Об`єктами портової інфраструктури положеннями цієї ж статті визначено рухомі та нерухомі об`єкти, що забезпечують функціонування морського порту, у тому числі акваторія, гідротехнічні споруди, доки, буксири, криголами та інші судна портового флоту, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, перевантажувальне обладнання, залізничні та автомобільні під`їзні шляхи, лінії зв`язку, засоби тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інші засоби, обладнання, інженерні комунікації, розташовані в межах території та акваторії морського порту і призначені для забезпечення безпеки мореплавства, надання послуг, забезпечення державного нагляду (контролю) в морському порту.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про морські порти України» передбачено, що Адміністрація морських портів України утворюється з метою: 1) утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту; 2) надання послуг суднам на підходах і безпосередньо в акваторії морського порту для їх безпечного судноплавства, маневрування та стоянки; 3) організації та забезпечення безпечної експлуатації об`єктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту; 4) організації та забезпечення безпеки мореплавства; 5) збору та обліку даних, що вносяться до Реєстру морських портів України; 6) організації розроблення та виконання плану розвитку морського порту, підготовки пропозицій щодо його вдосконалення; 7) організації та координації аварійно-рятувальних робіт; 8) організації робіт з підйому затонулого майна в акваторії морського порту; 9) забезпечення дотримання законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у тому числі шляхом участі в межах визначеної законодавством компетенції у виявленні випадків скидання суднами (плавзасобами) забруднюючих речовин у межах акваторії порту; 10) забезпечення проведення робіт з ліквідації наслідків забруднення території та акваторії морського порту; 11) надання допомоги потерпілим; 12) визначення районів обов`язкового використання буксирів; 13) справляння та цільового використання портових зборів; 14) координації своєї діяльності та діяльності капітана морського порту, лоцманської служби, власників морських терміналів, портових операторів, інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, у разі виникнення стихійного лиха, аварій, катастроф, інших надзвичайних ситуацій, що потребують взаємодії; 15) забезпечення створення рівних і конкурентних умов ведення господарської діяльності та отримання послуг у морському порту; 16) контролю і підтримання оголошених глибин.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

З наявного в матеріалах справи статуту ДП «АМПУ» (а.с.143-174 т.2) вбачається, що державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року №133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п.1.1 статуту).

Підприємство утворене з метою забезпечення функціонування морських портів, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна. закріпленого за ним на праві господарського відання та отримання прибутку (п.2.1 статуту).

Пунктом 2.2 статуту визначений предмет діяльності підприємства, зокрема, утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, закріпленого за ним на праві господарського відання, у тому числі модернізація, ремонт, реконструкція та будівництво гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, а також затвердження та організація виконання планів (стратегій) розвитку морських портів, підготовки пропозицій щодо їх удосконалення.

Визначений правовий статус позивача не оспорюється сторонами.

Судом в ході розгляду справи також встановлено, що спірний об`єкт відкриті складські площі загальною площею 13951 кв.м, розташовані за адресою АДРЕСА_2 належать до майнового комплексу Миколаївського морського торговельного порту, що визнано під час розгляду справи представниками сторін та не оспорюється ними.

Стосовно права позивача здійснювати повноваження щодо цього майна, передбачені статтею 1 Закону України «Про морські порти України» слід зазначити, що відповідачем-2 не визнаються вказані права з огляду на те, що права адміністрації з огляду та положення ст. 15 вказаного Закону та статуту позивача зводяться до забезпечення державного нагляду і контролю, а також до управління майном. При цьому, права адміністрації щодо забезпечення державного нагляду і контролю стосуються виключно питань безпеки мореплавства та охорони навколишнього середовища, а права щодо управління майном стосуються виключно майна, переданого їй в господарське відання. Спірний договір оренди та його предмет (орендоване майно) жодним чином не впливає на безпеку мореплавства у морському порту Миколаїв, не має негативного впливу на навколишнє природне середовище та стосується майна, яке в господарське відання адміністрації не надавалось.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів передачі ДП «АМПУ» в господарське відання відкритих складських площ загальною площею 13951 кв.м, розташовані за адресою АДРЕСА_6 . АДРЕСА_5 , АДРЕСА_7 Заводська, АДРЕСА_3 17.

Проте господарський суд враховує передання повноважень з утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності новоутвореному державному підприємству Адміністрації морських портів незалежно від передачі державного майна йому на балансовий облік, як про це зазначив Верховний Суд у постанові від 24.07.2018р. у даній справі.

З огляду на це, суд вважає за доцільне встановити фактичне порушення цивільного права особи ДП «АМПУ», за захистом якого позивач звернувся до суду, визначити яке саме право порушене, в чому полягає його порушення та чи відновить порушене право визнання судом недійсним спірного договору оренди.

Позивач у додаткових поясненнях від 01.11.2018р. вих. №18-01-02.01-6022 зазначає, що він звернувся заме за захистом таких немайнових прав прав реалізації Плану розвитку порту, а спір в даному випадку стосується протиправних дій відповідачів, які направлені на невизнання, оспорювання, порушення прав та інтересів адміністрації, вчинені шляхом укладення спірного договору без дотримання законодавства, прихованого від інших осіб та держави, який безпідставно та незаконно наділяє ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» правом на безпосереднє отримання у оренду складських площ державної власності у морському порту.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, позивач не надав суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про фактичне порушення його права на реалізацію Плану розвитку порту, оскільки у самому плані розвитку не вказані конкретні строки виконання такого заходу як будівництво універсального перевантажувального комплексу на запроектованому причалі №8, а лише зазначено перспективу виконання коротко та середньострокову, тобто до 2018 року та 2023 року відповідно.

Будь-яких доказів, які б підтверджували заплановані позивачем заходи з будівництва на виконання цього Плану розвитку порту саме в період 2015-2018 роки, та обставин, які б спричинили порушення цих строків внаслідок існування спірного договору оренди, суду не надано.

Окрім цього, позивачем не надано суду доказів, на здійснення власними силами заходів з будівництва або підтвердження того, що у процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладала договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури на виконання вказаного Плану розвитку порту відповідно до приписів ч. 2 ст. 15 Закону України «Про морські порти України» та виконанню таких заходів або договорів завадив спірний договір оренди.

Стаття 15 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України, передбачає право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом, при цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права. Разом з цим, вирішуючи спір, суд має перевірити наявність у особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд (постанови від 13.,3.2018р. у справі №911/1506/17 та від 01.03.2018р. у справі №910/2280/17).

Окрім цього, господарським судом враховано, що Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Також, ця ж сама позиція висловлена у постанові ВСУ у справі № 6-84цс14: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Верховним Судом України по справі № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, констатовано, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивач не довів належними на допустимими доказами наявність фактичного порушення свого права на реалізацію Плану розвитку Миколаївського морського порту.

За таких обставин, твердження позивача щодо наявного порушення його права існуванням спірного договору не підтверджені матеріалами справи.

Посилання позивача на зловмисну домовленість відповідачів та приховування оспорюваного договору суд також відхиляє з огляду на відсутність належних та допустимих доказів такої зловмисної домовленості та приховування, оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Стосовно тверджень позивача щодо того, що оспорюваний договір оренди від 03.12.2015р. №РОФ-864 є окремим правочином при укладанні якого не було дотримано вимог спеціального Закону України «Про оренду державного та комунального майна» суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, та представником позивача підтверджено, що на його думку те, що договори від 2010 та 2015 років є різними свідчить різність їх реквізитів форма, дата укладення, підписи та печатки сторін, додатки, назва, банківські та поштові реквізити, пункти, прізвища та повноваження представників. Окрім цього, позивач посилається на обставини, встановлені судами в ході розгляду інших справ №910/268/16 та №910/7003/16.

Натомість в матеріалах справи міститься копія листа ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» від 05.11.2015р. за вих. №961/1 (а.с.100 т.4), відповідно до якого ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» зверталось до регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області з проханням здійснити нотаріальне посвідчення існуючого договору оренди «РОФ-864 від 01.03.2010р. відповідно до норм п.4 ст. 209 Цивільного кодексу України. Вказаний лист був отриманий регіональним відділенням 26.11.2015р., про що свідчить вхідний штамп на копії листа.

Окрім цього, в матеріалах справи наявні пояснення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Назарової О.С., від 27.11.2017р. за вих. №350/01-16 (а.с.27-28 т.2), з яких вбачається, що нотаріусом 3 грудня 2015 року за реєстровим номером 1189 був посвідчений договір №РОФ-864 оренди державного нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_3 / АДРЕСА_5 , що знаходиться на балансі ДП «Миколаївський морський торговельний порт» строком дії до 21.12.2015р., який був укладений 01.03.2010р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» на підставі наказу РВ ФДМУ по Миколаївській області від 01.03.2010р. №79-п терміном на 2 роки 11 місяців, умови та термін якого було погоджено Міністерством транспорту та зв`язку України та балансоутримувачем з дотриманням вимог чинного законодавства. При зверненні 01.12.2015р. до нотаріуса сторін укладеного договору оренди з проханням посвідчити його нотаріально, нотаріусом були вивчені усі документи, надані сторонами та роз`яснено, що у разі, якщо сторони бажають нотаріально посвідчити укладений ними раніше (01.03.2010р.) договір оренди з урахуванням змін та доповнень до нього, строк дії договору має бути вказаний 31.12.2015р. та право користування (оренди) не підлягає державній реєстрації у відповідності до ст. 794 Цивільного кодексу України. У зв`язку з тим, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» не було підстав відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, нотаріусом 3 грудня 2015 року за реєстровим номером був посвідчений договір №РОФ-864 оренди державного нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , що знаходиться на балансі ДП «Миколаївський морський торговельний порт», укладений сторонами раніше (01.03.2010р.) строком дії до 31.12.2015р. з дотриманням вимог чинного законодавства. Реєстрація іншого речового права (права оренди) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріусом не здійснювалась.

В ході розгляду справи представник позивача підтвердив, що договір оренди державного майна, укладений між відповідачами 01.03.2010р. був укладений з дотриманням вимог чинного на той момент законодавства, в т.ч. Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Також судом досліджено та встановлено, а сторонами підтверджено, що умови текстів договорів оренди від 01.03.2010р. (зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими договорами №№1,2) та від 03.12.2015р. є фактично ідентичними з урахуванням того, що текст договору від 03.12.2015р. є зведеним текстом первісного договору та змін, внесених до нього двома додатковими угодами.

При цьому сторонами у тексті договору від 03.12.2015р. не було змінено ані розміру орендної плати, ані вартості оціненого об`єкту оренди, ані строку дії договору ані жодних інших істотний умов.

За таких обставин, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що орендні правовідносини між регіональним відділенням ФДМУ по Миколаївській області та товариством з обмеженою відповідальністю «Нікморсервіс Ніколаев» щодо строкового платного користування державним нерухомим майном, розташованим за адресою вул. Заводська, 23/17 у м.Миколаєві, що знаходиться на балансі ДП «Миколаївський морський торговельний порт» виникли 01 березня 2010 року та не припинялись до 31 грудня 2015 року. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що 3 грудня 2015 року відбулось не укладання нового правочину, а нотаріальне посвідчення вже існуючого договору оренди, по істотним умовам якого його учасники дійшли згоди 01.03.2010р. та який був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Наявність у текстах двох договорів від 01.03.2010р. та від 03.12.2015р., формальних відмінностей у даті укладання, підписах представників сторін договору, банківських та поштових реквізитах не свідчить про укладення між регіональним відділенням та товариством «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЕВ» нового, іншого правочину про той же предмет та на тих самих умовах.

За таких обставин, дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази та пояснення, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Судові витрати підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити в повному обсязі.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано « 02» серпня 2019 року.

Суддя О.В. Ткаченко