ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2019 р. Справа№ 910/17569/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 29.07.2019

за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 (повний текст складено 22.04.2019)

у справі №910/17569/18 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Василевської- Ридікової Тетяни Вікторівни

до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національної академії наук України

про визнання продовженим договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2018 року Фізична особа-підприємець Василевська- Ридікова Тетяна Вікторівна (далі - ФОП Василевська- Ридікова Т.В. ) звернулася до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України (далі - Інституту фізіології) про визнання продовженим на строк 2 роки 11 місяців договір оренди нерухомого майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України від 20.12.2015 №202015, згідно з яким передано в оренду приміщення їдальні на 1-му поверсі 16-типоверхового лабораторного корпусу (літера «Р», «РІ»), загальною площею 190, 5 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 4 з визначенням розміру місячної орендної плати на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (з урахуванням зміни предмету позову).

Позовні вимоги про визнання продовженим договору обґрунтовані тим, що позивач належним чином виконував взяті на себе зобов`язання за договором оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України, а тому у відповідності до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди позивач мав переважне право на укладення договору оренди на новий термін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 задоволено клопотання Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про залучення третьої особи, залучено до участі у справі Національну академію наук України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 відмовлено в позові повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що Інститут фізіології, з дотримання приписів ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», повідомив позивача про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015 закінчується 30.10.2018 та відповідач не має наміру надавати вказане приміщення в оренду позивачу. Також, відповідач повідомив про необхідність звільнення 01.11.2018 позивачем орендованого приміщення та передання його по акту приймання -передачі.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що однією з необхідних умов для продовження договору оренди державного майна, є згода органу уповноваженого управляти майном, у даному випадку Національної академії наук України. Однак, суд першої інстанції встановив відсутність такої згоди та дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про наявність підстав для продовження строку дії договору.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У травні 2019 року ФОП Василевська- Ридікова Т.В. звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Василевської-Ридікової Т . В . на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019. Встановлено сторонам строк для подачі відзиву, заперечень та клопотань. Справу призначено до розгляду на 29.07.2019.

26.07.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли додаткові пояснення, до яких долучено новий доказ, який сторона просить долучити до матеріалів справи на підставі ст. 80 ГПК України, оскільки такий доказ був відсутній під час розгляду справи в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про прийняття поданого доказу, а саме копії акту передачі майна від 03.07.2019 на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України, оскільки такий доказ був відсутній під час розгляду справи у суді першої інстанції. Водночас, суд зазначає, що вказаний доказ не встановлює наявність або відсутність обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, а тому такий доказ не має значення для вирішення спору.

Крім того, відповідачем було подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

29.07.2019 у судове засідання з`явився представник відповідача. Представники скаржника та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень на адреси вказаних учасників 24.06.2019.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ФОП Василевська - Ридікова Т.В. в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог з огляду на таке.

Скаржниця вважає, що відповідачем не було належним чином письмово повідомлено її про намір Інституту фізіології припинити орендні правовідносини за договором оренди і використовувати орендоване майно для власних потреб. Усі листи були відправлені відповідачем не за три місяці до закінчення дії договору оренди та за неправильними адресами.

Також, на переконання скаржниці, отримання відповідачем дозволу від органу, уповноваженого управляти майном, на продовження дії договору оренди не потрібне, оскільки такий дозвіл необхідний тільки при укладенні відповідного договору.

Скаржниця також зазначає, що відповідач не має наміру використовувати орендоване майно для власних потреб, оскільки Інститут фізіології має намір здавати майно іншим особам, про що проведені переговори.

Крім того, скаржниця посилається на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог відповідача про відшкодування понесених ним судових витрат на правничу допомогу. Зокрема, скаржниця стверджує, що клопотання про залучення третьої особи та підготовка відзиву були вчинені до укладення договору на надання правової допомоги. А тому такі дії не можуть бути враховані під час стягнення витрат на адвоката. До того ж, скаржниця вважає завищеним час на підготування інших процесуальних документів.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

20.06.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Інститут фізіології просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідач зазначає, що він неодноразово повідомляв позивачку та її представника про намір використовувати орендоване майно для власних потреб та не продовження дії договору оренди майна. Зокрема, відповідач вказує, що суд першої інстанції правомірно встановив факт надсилання та отримання скаржницею листа № 10/1-823 від 16.10.2018, в якому Інститут фізіології повідомив позивачу про те, що строк дії договору оренди майна закінчується 30.10.2018 і орендодавець не має наміру його продовжувати.

Також відповідач зазначає про відсутність дозволу Національної академії наук України на продовження строку дії договору, що є однією з необхідних умов для продовження договору оренди. Так, третя особа заперечувала проти продовження такого договору та задоволення позовних вимог у суді першої інстанції.

Щодо витрат на правову допомогу, відповідач зазначає, що посилання скаржниці на завищення вартості таких послуг є безпідставним, оскільки встановлена плата за один судодень в розмірі 3 240, 00 грн, з урахуванням затримки судових засідань та часу для прибуття до суду, є обґрунтованою. Час для складення відповідних процесуальних документів, на думку відповідача, з урахування вивчення документів опонента, складання самого документу, надсилання іншим сторонам, є обґрунтованим.

Також у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначив про понесені судові витрати на підготовку такого відзиву та його подачу, які просив покласти на скаржницю (витрати на правничу допомогу за апеляційний перегляд справи).

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 20.12.2015 між Інститутом фізіології (орендодавець) та ФОП Василевською-Ридіковою Т.В. (орендар) на підставі дозволу Бюро Президії Національної академії наук України (далі - НАН України) (постанова №253 від 28.10.2015) укладений договір оренди нерухомого майна № 202015, що належить до майнового комплексу НАН України (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно: а саме приміщення їдальні на 1-ому поверсі 16-ти поверхового лабораторного корпусу (літера «Р», «РІ»), загальною площею 178, 34 кв. м., далі майно, що перебуває на балансі Інституту фізіології за адресою: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 4, вартість якого, згідно з висновком про вартість майна (актом оцінки) від 31.07.2015 і за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) станом на 31.07.2015 становить 1 012 228, 00 грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення кафе, яке не здійснює продаж товарів підакцизної групи (п. 1.2. договору оренди).

Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно, розпорядження ним. Орендар не має права викупу орендованого майна. Власником майна залишається держава, органом управління - НАН України, а орендар лише користується ним протягом строку оренди.

Згідно з п. 7.1. договору оренди орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду майно згідно із з цим договору за актом приймання-передачі майна, який підписується одночасно з цим договором, а у разі оренди майна строк не менше ніж три роки - після державної реєстрації речового права користування (оренди).

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з актом приймання-передачі від 20.12.2015 до договору оренди №202015 від 20.12.2015, позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування державне майно: а саме приміщення їдальні на 1-ому поверсі 16-ти поверхового лабораторного корпусу (літера «Р», «РІ»), загальною площею 178, 34 кв. м., за адресою: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 4.

Положенням п. 10.1. договору оренди сторони узгодили, що договір укладений строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 20.12.2015 до 30.10.2018 включно.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до позивачки із претензіями вих. №104/1-569 від 08.08.2018, вих. №104/1-605 від 20.08.2018 про сплату заборгованості за договором оренди.

Так, відповідно до гарантійного листа від 13.08.2018 позивачка гарантувала погасити всю заборгованість по договору визначену, зокрема, згідно з претензії від 08.08.2018.

29.09.2018 позивач надіслав відповідачу заяву від 29.09.2018 про продовження терміну дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015, що належить до майнового комплексу НАН України, в якій повідомив Інститут фізіології про свій намір продовжити дію даного договору оренди.

За доводами ФОП Василевською - Ридіковою Т.В. , остання після відправлення вказаної вище заяви та протягом місяця після закінчення терміну дії договору оренди продовжувала користуватися орендованим майном та за період з 30.10.2018 до 30.11.2018 позивачка не отримувала від відповідача заяв про припинення дії договору оренди.

05.12.2018 позивачкою було отримано під розписку від відповідача письмове повідомлення №104/1-976 від 05.12.2018 про закінчення строку дії договору оренди, у якому було зазначено, що листом від 06.11.2018 за №104/1-856 її був повідомлений про наявність заперечень у відповідача продовжувати оренду майна.

Однак, ФОП Василевська- Ридікова Т.В. зазначає, що оскільки лист вих. № 104/1-856 від 06.11.2018 направлений на адресу її адвоката, а не на адресу місця проживання чи перебування позивачки, відповідний лист не може розцінюватись як повідомлення орендаря про припинення дії договору.

Звертаючись з даним позовом, ФОП Василевська - Ридікова Т.В. обґрунтовує свої вимоги належним виконанням зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №202015 від 20.12.2015, що належить до майнового комплексу НАН України, а тому у відповідності до статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди, вона вважає, що мала переважне право на укладення договору оренди на новий термін.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду є правовідносини, що виникли з договору оренди державного майна. Спір у справі стосується наявності або ж відсутності підстав для продовження дії договору оренди державного майна.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, з якою кореспондується норма ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності урегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

За приписами ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Пунктом 10.1. договору оренди сторони узгодили, що договір укладений строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 20.12.2015 до 30.10.2018 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Пунктом 10.6. договору оренди сторони також передбачили, що чинність договору оренди припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За змістом п. 10.4. договору продовження терміну дії договору оренди, строк дії якого закінчується, за умови належного виконання орендарем своїх зобов`язань за цим договором, відсутності заперечення орендодавця проти продовження та при обов`язковій наявності дозволу НАН України оформлюється додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Якщо орендар має бажання продовжити термін дії договору оренди, за умови і належного виконання своїх зобов`язань за цим договором, він повинен повідомити орендодавця про свій намір не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору оренди. У разі відсутності такої заяви орендаря орендодавець повинен протягом останнього місяця оренди та/або першого місяця після закінчення терміну дії договору оренди поінформувати орендаря у письмовій формі про припинення договору оренди.

Частиною 1 ст. 777 Цивільного кодексу України передбачене переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Статтею 764 Цивільного кодексу України визначено, якщо наймач, який продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Норма ст. 764 Цивільного кодексу України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Для застосування ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та визнання за орендарем переважного права на укладення договору оренди на новий строк необхідно встановити такі юридичні факти: закінчення терміну договору оренди; орендар належно виконує свої обов`язки за договором; власник майна не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору не повідомив орендаря про намір використовувати майно для власних потреб.

З матеріалів справи вбачається, що 29.09.2018 позивачка направила відповідачу заяву від 29.09.2018 про продовження терміну дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015, що належить до майнового комплексу НАН України, в якій повідомила Інститут фізіології про свій намір продовжити дію даного договору оренди.

Виходячи зі змісту п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб`єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом.

При цьому, для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов`язків за попереднім договором оренди, оскільки іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення сторонами домовленості щодо умов нового договору та рівність умов (пропозицій) особи, яка наділена переважним правом, з умовами (пропозиціями) іншого претендента на оренду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верхового Суду від 29.05.2018 у справі №923/854/17.

В силу наведених норм, переважне право наймача полягає у наданні йому переваги при укладенні договору оренди на новий строк перед іншими особами, а не у виключності права наймача на переукладення договору оренди.

За таких обставин правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач має переважне право на укладення договору оренди комунального майна на новий строк за інших рівних умов, тобто, при проведенні конкурсу на укладення такого договору (у випадку його проведення), і за винятком випадку, коли орендодавець не має наміру використовувати орендоване майно для власних потреб.

Докази, які б підтверджували факт існування пропозицій інших претендентів на укладення договору оренди спірного комунального майна відсутні. Такі обставини виключають можливість реалізації позивачем свого переважного права згідно положень ст. 777 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». А тому посилання скаржника на необхідність застосування ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відхиляються як необґрунтовані.

До того ж, звертаючись до суду з даним позовом (з урахуванням прийнятої зміни предмету позову), скаржник просив визнати продовженим договір оренди, що відповідає правовій конструкції ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а тому в силу ст. 80, ч. 1 ст. 269 ГПК України посилання скаржника на необхідність застосування ч. 3 наведеної норми відхиляються як безпідставні.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту ст. 759, 763, 764 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 291 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 17 та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, такі заперечення можуть бути висловлені ним як до закінчення терміну дій договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

При цьому, законодавчо не встановлений початок перебігу строку для надіслання заяви однією із сторін про припинення або зміну умов договору. Отже, в даному випадку має значення лише те, чи збіг встановлений місячний термін для заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди після закінчення терміну дії такого договору, оскільки саме із його закінченням пов`язане продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частина 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Відповідна заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди.

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/15387/17.

На підтвердження наявності заперечень щодо продовження строку дії договору відповідач посилався на листи вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2018, якими Інститут фізіології повідомив позивача про відсутність бажання продовжувати орендні відносини за договором оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015.

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, розрахунковий документ - (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) видається відправникові з додержанням вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» і підтверджує факт надання послуги відділенням зв`язку.

Пунктами 59, 61 Правил надання послуг поштового зв`язку передбачено, що внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

Так, наявні в матеріалах справи докази направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2018 свідчать, що в описі вкладення у цінний лист відповідне поштове відправлення з штрих кодовим індикатором відправлення: 170, 963, направлено на адресу ФОП Василевської -Ридікової Тетяни Вікторівни : 01011, м. Київ, вулиця П. Мирного, будинок 11, квартира 165 .

Водночас, з наявних у матеріалах справи поштових конвертів, якими здійснювалось направлення поштових відправлень з штрихкодовими індикаторами: 170, 963, вбачається, що направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 здійснювалось на адресу: 01011, м. Київ, вулиця П. Мирного, будинок 11, квартира 65 .

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що направлення листів вих. №104/1-647 від 04.09.2018 та №104/1-764 від 05.10.2019 за адресою 01011 , м. Київ, вулиця П. Мирного, будинок 11, квартира 65 , в розумінні ст. 73, 76 - 79 ГПК України, не може бути належним доказом повідомлення позивача про наявність заперечень щодо продовження строку дії договору.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв в якості належного доказу повідомлення про припинення договору направлення відповідачем повідомлення вих. №104/1-856 від 06.11.2018 про закінчення строку дії договору та звільнення орендованого приміщення, оскільки таке направлення здійснене відповідачем не на адресу місця проживання чи перебування ФОП Василевської-Ридікової Т.В. , а на адресу її адвоката Прилепи Р.А. Доказів того, що скаржниця повідомляла про необхідність направлення поштової кореспонденції на адресу адвоката або погодження такого порядку сторонами матеріали справи не містять. Тому в даній частині відхиляються доводи відповідача.

Водночас, як вбачається з повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018, Інститут фізіології повідомив позивачку про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015 закінчується 30.10.2018 та відповідач не має наміру надавати вказане приміщення їй в оренду. Також, відповідач повідомив про необхідність звільнення 01.11.2018 позивачкою орендованого приміщення та передання його по акту приймання-передачі.

Направлення повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018 на адресу ФОП Василевської- Ридікової Т.В. за адресою: 01011, м. Київ, вулиця П. Мирного, будинок 11, квартира 165 , що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 20.11.2018 з штрихкодовим індикатором: 26

Суд першої інстанції встановив, що згідно із відомостями з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» відстеження поштового відправлення з штрихкодовим індикатором: 266 , вказане відправлення вручене адресату 23.11.2018. Відстеження поштового відправлення є офіційним відображенням руху поштового відправлення за даними штрихкодового ідентифікатора, який присвоюється у поштовому відділенні під час оформлення рекомендованого відправлення і є унікальним. Відправлення також підтверджується описом вкладення в цінний лист з штемпелем відділення поштового зв`язку.

Доказів на спростування факту отримання вказаного повідомленням або ж отримання такого повідомлення не ФОП Василевської - Ридікової Т.В. , в розумінні ст. 73, 76 - 79, 269 ГПК України, скаржницею не надано. А тому самі лише посилання скаржниці на неповідомлення про припинення договору оренди, без спростування вказаних вище доказів, визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, наявність доказів направлення повідомлення вих. №104/1-823 від 26.10.2018 про закінчення строку дії договору, яке направлено скаржниці з дотримання приписів ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що договір оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015, що належить до майнового комплексу НАН України припинив чинність, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Крім того, відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавець відмовляє в укладенні договору оренди в разі, якщо орган, уповноважений управляти майном, не дає згоди на укладення договору.

Пунктом 10.4. договору сторони, в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, погодили, що продовження терміну дії договору оренди здійснюється при обов`язковій наявності дозволу НАН України.

Тобто, однією з необхідних умов для продовження договору оренди державного майна, є згода органу уповноваженого управляти майном, у даному випадку Національної академії наук України. Відсутність дозволу Національної академії наук України також, виключає можливість продовження строку дії договору.

Посилання скаржниці на те, що отримання дозволу НАН України є необхідним лише у випадку первісного укладення договору оренди є безпідставним з огляду на те, що необхідність такого дозволу прямо передбачено умовами договору оренди нерухомого майна № 202015 від 20.12.2015, узгодженого сторонами та відповідає приписам Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Тому такі посилання відхиляються як безпідставні.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, скаржниця не погодилася з оскаржуваним рішенням в частині розподілу судових витрат та просила скасувати рішення у відповідній частині та відмовити відповідачу у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено до відшкодування витрати на правовому допомогу у сумі 14 164, 00 грн.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (у даному випадку - витрати на професійну правничу допомогу), у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, згідно із приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд першої інстанції встановив, що між Інститутом фізіології (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Експерт Лігл Сервіс» (адвокатське об`єднання) укладено договір №17 про надання правової допомоги від 01.02.2019, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі і на умовах, передбачених даним договором.

Крім того, матеріали справи містять договір № 4 про надання правової допомоги, укладений між 16.01.2019 Інститутом фізіології та Адвокатським об`єднанням «Експерт Лігл Сервіс».

Так, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат відповідачем було надано акт №2 надання послуг від 15.03.2019, в якому визначено обсяг наданої правової допомоги по справі № 910/17569/18 та її вартість відповідно до договору про надання правової допомоги № 17 від 01.02.2019, платіжне доручення № 252 від 28.03.2019 на суму 17 404, 00 грн.

Заявлені відповідачем до стягнення 14 164, 00 грн витрат на правову допомогу складаються з: 3 240, 00 грн - представництво інтересів Інституту фізіології у судовому засіданні 05.02.2019; 5 763, 00 грн - представництво інтересів Інституту фізіології з питань підготовки відзиву на позов; 1 921, 00 грн - представництво інтересів Інституту фізіології з питань підготовки клопотання про залучення третьої особи; 3 240, 00 грн - представництво інтересів Інституту фізіології у судовому засіданні 19.03.2019. Тобто відповідачем належними та достатніми доказами доведено, що понесені ним витрати та професійну допомогу в розмірі 14 164, 00 грн пов`язані з розглядом даної справи в суді першої інстанції.

Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у разі наявності заперечень позивачки щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданим. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Заперечуючи проти розмір витрат на правничу допомогу, скаржниця посилалася на те, що відзив та клопотання про залучення третьої особи були подані до укладення договору про надання правової відповідачем та Адвокатським об`єднанням «Експерт Лігл Сервіс» №17 від 01.02.2019. А розмір послуг, на думку скаржниці, є завищеним.

Водночас, матеріали справи місять договір про надання правової допомоги №4, укладений між Адвокатським об`єднанням «Експерт Лігл Сервіс» та відповідачем 16.01.2019 (а.с. 187 - 191, т. 1). Тобто дата укладення договору № 4 передує даті складення відзиву на позов від 28.01.2019 (до якого і було додано договір про надання правової допомоги № 4) і даті складання клопотання про залучення третьої особи від 28.01.2019. Тобто відносини між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «Експерт Лігл Сервіс» було урегульовано з 16.01.2019 договором про надання правової допомоги № 4.

До того ж, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір на надання правової допомоги, акт надання послуг, докази сплати витрат на правову допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки такий розмір має бути доведений, документально обґрунтований та окрім іншого, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, Господарський суд першої інстанції, проаналізувавши акт надання послуг, наведений у клопотанні розрахунок, прийшов до висновку, що час, витрачений на надання послуг з підготовки відзиву на позов та клопотання про залучення третьої особи є завищеним. Тобто суд прийняв заперечення позивачки у вказаній частині, а тому доводи скаржниці про неврахування заперечень є безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції, з огляду на заперечення позивача, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат дійшов правомірного висновку про зменшення заявленої суми за надання правничої допомоги відповідачу у справі №910/17569/18 до 7 082, 00 грн (вдвічі зменшено заявлений до стягнення розмір). Доказів на спростування задоволеного розміру судових витрат на правничу допомогу відповідача скаржницею не надано та фактично зводяться до абсолютної незгоди на покладення на неї витрат, понесених відповідачем за необґрунтовано заявлений до нього позов. А тому такі посилання визнаються судом необґрунтованими.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Василевської- Ридікової Тетяни Вікторівни про продовження договору оренди майна.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржницю в порядку ст. 129 ГПК України.

26.07.2019 на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу. З метою забезпечення прав та інтересів усіх учасників справи, на підставі ст. 7, 13, 221 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розгляд вказаного клопотання слід призначити в судове засідання.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Василевської-Ридікової Тетяни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 у справі № 910/17569/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 у справі № 910/17569/18 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Фізичну особу-підприємця Василевську-Ридікову Тетяну Вікторівну.

4. Призначити до розгляду клопотання адвоката Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в судове засідання на 08.08.2019 об 11:40 год. в приміщенні Північного апеляційного господарського суду (м. Київ, вул. Шолуденка, 1а, зал судового засідання № 7) в порядку, передбаченому ст. 221 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 30.07.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова