РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2019Справа № 910/7881/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" (03148, м.Київ, ВУЛ. ГЕНРАЛА ПОТАПОВА, будинок 1Д, квартира 41)

до Державної організації "Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (03126, м.Київ, БУЛЬВАР ВАЦЛАВА ГАВЕЛА, будинок 24)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне агентство резерву України (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПУШКІНСЬКА, будинок 28)

про стягнення 195 208,41 грн

Представники сторін:

від позивача: Ортіков А.М.,

від відповідача: Бондаренко І.П.,

від третьої особи: Висотенко І.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" до Державної організації "Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України про стягнення 195 208,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у відповідача заборгованості перед позивачем за Договором № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 10.01.2018, що становить різницю між цінами, встановленими відповідачем за послуги зберігання, та цінами, затвердженими Державним агентством резерву України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2019 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7881/19, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання для розгляду справи № 910/7881/19 призначено на 22.07.2019, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державне агентство резерву України.

10.07.2019 через відділ діловодства суду відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

17.07.2019 через відділ діловодства суду третьою особою було подано пояснення.

22.07.2019 через відділ діловодства суду позивач подав заперечення на відзив відповідача.

В судовому засіданні 22.07.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи заперечили проти позову та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 22.07.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

01.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" (поклажодавець) та Державною організацією "Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (зберігач) укладено Договір № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (надалі також - Договір), за умовами п. 1.1 якого «ЗБЕРІГАЧ» зобов`язується прийняти в майбутньому товарно-матеріальні цінності «ПОКДАЖОДАВЦЯ» і повернути їх після закінчення терміну дії Договору, а «ГІОКЛАЖОДАВЕЦЬ» зобов`язується попередньо і щомісячно сплачувати «ЗБЕРІГАЧУ» кошти на умовах цього Договору.

За приписами п.п. 1.2-1.4 Договору, «ЗБЕРІГАЧ» зобов`язується надати платні послуги «ПОКЛАЖОДАВЦЮ» в складах, холодильнику, відкритому майданчику згідно з Додатком до Договору.

При поданні листа для укладення Договору «ПОКЛАЖОДАВЕЦЬ» надає перелік груп товарно-матеріальних цінностей, які будуть передані на зберігання.

Послуги надаються за адресою: 03126, м.Київ, бул. Вацлава Гавела. 24.

Відповідно до п.п. 2.1-2.2 Договору, «СТОРОНИ» домовились про те, що договірна ціна щомісячної передоплати «ПОКЛАЖОДАВЦЕМ» коштів за зберігання товарно-матеріальних цінностей, буде вказується в Додатках до нього Договору.

Письмова форма Договору вважається дотриманою, якщо прийняття товарно-матеріальних цінностей на зберігання посвідчене Додатком, який підписаний «ЗБЕРІГАЧЕМ» та «ПОКДАЖОДАВЦЕМ». Належним чином оформлені та підписані Додатки є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з умовами п.п. 3.1, 3.2 Договору, «СТОРОНИ» дійшли згоди про те, що будуть вважати належним виконанням умов цього Договору з боку «ПОКЛАЖОДАВЦЯ» своєчасне перерахування до 10 числа кожного місяця передоплати щомісячної договірної ціни визначеної Додатком на поточний рахунок «ЗБЕРІГАЧА», зазначений в Договорі, а також обов`язкове належне і своєчасне виконання всіх іншихумов цього Договору.

«ПОКЛАЖОДАВЕЦЬ» проводить таку передоплату коштів на підставі одержаного платіжного документу, за яким повинен звернутися до бухгалтерії «ЗБЕРІГАЧА», а на дільницях зберігання № 4,5 до постачальника відповідної дільниці зберігання.

У п.п. 3.4-6.6 Договору визначено, що за «ЗБЕРІГАЧЕМ» залишається право на підвищення договірної ціни, вартості послуг та інших витрат, у випадках, які «Сторони» не могли передбачити при укладанні договору, а саме: зміни встановленого, згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, регульованих цін (тарифів) і нормативів, при зростанні індексу цін, або прийнятті компетентними на те органами нормативно-розпорядчого акту та інших випадках. Вказані зміни погоджуються з органом управління «Зберігача».

Про підвищення договірної ціни «ЗБЕРІГАЧ» має право впродовж 5 днів з моменту такої події офіційно запропонувати «ПОКЛАЖОДАВЦЮ» переглянути договірну ціну платних послуг, які він одержує згідно з цим Договором.

«СТОРОНИ» мають право за спільною згодою переглянути щомісячну договірну ціну, про що складають новий Додаток, який вступає в дію в термін указаний в Додатку.

Договір набирає чинності 01.01.2018 та діє до 31.12.2018. (п. 10.1 Договору)

В порядку п. 2.1 Договору сторонами укладалися Додатки № 01 від 01.01.2018, № 02 від 31.01.2018, № 03 від 01.03.2018, № 04 від 03.05.2018, № 05 від 12.06.2018, № 06 від 03.08.2018, № 07 від 21.09.2018, у яких сторонами погоджувалася договірна ціна щомісячної передоплати за надані послуги по зберіганню товарно-матеріальних цінностей, загальна сума договору та щомісячна сплата за надані послуги.

Впродовж дії Договору у 2018 році позивачем здійснено оплату послуг зберігання на користь відповідача загалом на суму 1 015 879,39 грн на підставі виставлених рахунків, зокрема:

- згідно з рахунком № 144 від 1 січня 2018 року - 15 650,00 грн;

- згідно рахунком № 311 від 1 лютого 2018 року - 53 222,00 грн;

- згідно з рахунком № 503 від 01.03.2019 - 76 370,39 грн;

- згідно з рахунком № 689 від 02.04.2018 - 84 422,00 грн;

- згідно з рахунком № 876 від 02.05.2018 - 53 222,00 грн;

- згідно з рахунком № 1067 від 01.06.2018 - 53 222,00 грн;

- згідно з рахунком № 1255 від 02.07.2018 - 53 222,00 грн;

- згідно з рахунком № 1453 від 01.08.2018 - 88 907,00 грн;

- згідно з рахунками №№ 1646 і 1681 від 12.09.2018 - 89 507,00 грн;

- згідно з рахунком № 1837 від 01.10.2018 - 89 907,00 грн;

- згідно з рахунком № 2026 від 01.11.20118 - 89 907,00 грн;

- згідно з рахунком № 2256 від 07.12.2018 - 89 907,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач надав послуги зі зберігання товарно-матеріальних цінностей, а позивач в свою чергу прийняв такі послуги, що підтверджується актами приймання-здавання послуг по зберіганню ТМЦ № 1 від 31.01.2018, № 2 від 28.02.2018, № 3 від 31.03.2018, № 4 від 30.04.2018, № 5 від 31.05.2018, № 6 від 30.06.2018, № 7 від 31.07.2018, № 8 від 31.08.2018, № 9 від 30.09.2018, № 10 від 31.10.2018, № 11 від 30.11.2018.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що отримав з офіційного сайту Державного агентства резерву України інформацію про вартість послуг, що надаються органами системи Держрезерву зі зберігання товарно-матеріальних цінностей у 2018 року, відповідно до якої позивач провів розрахунок різниці вартості між цінами, затвердженими Державним агентством резерву України та відповідачем, отриманими позивачем послугами за 2018 рік. За доводами позивача, станом на 14.06.2019 борг відповідача перед позивачем складає 195 208,41 грн. 13.05.2019 позивач відповідно до статей 1212 і 530 Цивільного кодексу України направив відповідачу претензію вимогу на суму 195 208,41 грн, яка залишилась без відповіді. За твердженнями позивача, відповідач порушив статті 1212 і 530 Цивільного кодексу України та «Порядку надання платних послуг організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву», затвердженого наказом № 237 Держкомрезерву України від 17.10.2003 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1051/8372 від 14.11.2003 та повинен нести за це відповідальність.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає про те, що підписавши Договір, сторони погодились з його умовами, в тому числі і щодо ціни послуг, які оплачені позивачем у повному обсязі. Крім того, посилання позивача на статті 530 та 1212 ЦК України є некоректним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Внаслідок укладення Договору № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2018 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 5, 6 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Статтею 43 Господарського кодексу України передбачено свободу підприємницької діяльності, яка полягає в тому, що підприємці мають права без обмежень, самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Частинами 1 та 2 статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин.

Суд зазначає, що при укладенні Договору № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2018 як позивач, так і відповідач, здійснюючи господарську діяльність на власний ризик, керувались принципами свободи договору та свободи підприємницької діяльності, а відтак були вільні у визначенні умов цього договору, у тому числі і умов щодо ціни договору (розділ 2 Договору).

Позивач погоджував та підписував Договір та усі Додатки до нього, в яких конкретизовано ціну договору та вартість послуг по зберіганню, без жодних застережень та зауважень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору його умов та згоду з ними. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Тому Суд доходить висновку, що погодження сторонами умов Договору відповідає принципу свободи договору та вимогам чинного законодавства.

Одночасно Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним Договору № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2018 або окремих його умов. Також в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про розірвання цього Договору.

Крім того, Суд зазначає, що будь-яких зауважень щодо вартості послуг зберігання та пропозицій щодо її зміни від позивача протягом дії Договору відповідачу не надходило.

Відповідно до поданих в матеріали справи доказів, позивач та відповідач належним чином виконували свої зобов`язання, визначені умовами Договору.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, слід зауважити, що застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Крім того, Суд зазначає, що за змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 904/5844/17.

Суд зазначає, що між сторонами існували господарські зобов`язальні правовідносини на підставі Договору, на виконання умов якого позивач і перераховував відповідачу грошові кошти у 2018 році, а відповідач зберігав передані йому товарно-матеріальні цінності.

Нормами цивільного та господарського права України в розділі «зобов`язальне право» визначено, що зобов`язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов`язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов`язання (в тому числі, по неналежному оформленню будь-яких документів, що мають відношення до договору), вона має право звернутися до суду по захист своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 Цивільного кодексу України та розділу 5 Господарського кодексу України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов`язання.

Таким чином, Суд вважає, що грошові кошти отримані відповідачем в межах договірних правовідносин у передбаченій нормами законодавства формі без доведення позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення безпідставно набутих коштів. Норми статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись тільки, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав (предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в даному випадку нормами зобов`язального господарського права).

До того ж, оскільки між сторонами був укладений договір, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Суд звертає увагу, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання, на виконання умов якого були перераховані спірні грошові кошти.

На підставі викладеного вище Суд зазначає, що підстава даного позову не підтверджена належною доказовою базою та не підпадає під дію норм, а ні зобов`язального права, а ні статті 1212 ЦК України.

Враховуючи встановлені вище обставини, Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у визначеному ним розмірі, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29.07.2019

Суддя Т.Ю. Трофименко