ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2019 р. Справа№ 910/3338/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Спільного Підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-Спорт»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі №910/3338/19 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Спільного Підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-Спорт»

до Київського квартирно-експлуатаційного управління

про визнання договору укладеним

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Спільне Підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-Спорт» (надалі - СП «Сапсан-Спорт», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (надалі - Київське КЕУ, відповідач) про визнання укладеним на новий строк договору оренди будівель, споруд та майданчиків, розташованих на території військового містечка №201 в Київському гарнізоні за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Чкалова, 29, №181/9-175р від 30.05.1999 (далі - договір оренди).

Разом з позовною заявою позивач подав на розгляд Господарського суду міста Києва заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову та на час розгляду даної справи зупинити стягнення на підставі виконавчого документа - Наказу від 07.11.2017, виданого Господарським судом Київської області у справі №911/1841/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/3338/19 відмовлено СП «Сапсан-Спорт» в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що заявником у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, СП «Сапсан-Спорт» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та незаконною, прийнятою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала була постановлена суддею, щодо якого у позивача існували обґрунтовані сумніви в його об`єктивності та неупередженості, що в подальшому було підтверджено ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2019, якою відведено суддю Мельника В.І. від розгляду даної справи; судом не враховано, що на підставі виконавчого документа у справі №911/1841/17 СП «Сапсан-Спорт» повинен повернути Київському КЕУ нерухоме військове майно, яке є предметом спірного договору оренди; примусове виконання Наказу від 07.11.2017 у справі №911/1841/17 призведе до ускладнення чи унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову про визнання договору укладеним у даній справі; стягнення на підставі вказаного виконавчого документа призведе до припинення діяльності бази олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки зі стендової стрільби - спортивно-стрілецького комплексу «Сапсан» та завдасть значної шкоди інтересам держави; у разі вчинення виконавчих дій щодо повернення Київському КЕУ нерухомого військового майна, яке орендує позивач, таке майно може бути передане в оренду іншій юридичній особі, що ускладнить захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом; повернення нерухомого майна призведе до зупинення дії дозволів СП «Сапсан-Спорт», виданих головним управлінням Національної поліції в Київській області, а також до припинення господарської діяльності із функціонуванням об`єктів дозвільної системи; визначений позивачем захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою СП «Сапсан-Спорт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/3338/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 10.07.2019, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Київське КЕУ скористалося правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що доводи апелянта ґрунтуються на припущеннях без посилання на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову; у поданій заяві про забезпечення позову позивачем не наведено належних доводів, які б свідчили про наявність зв`язку між запропонованими ним заходами забезпечення позову та предметом позовної вимоги; рішення суду у справі № 911/1841/17, що набрало законної сили, має бути виконано у встановленому законом порядку на підставі виданого судом наказу; фактично, заявником подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що не передбачено чинним законодавством та є недопустимим.

У судовому засіданні представники скаржника підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

10.07.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані порушенням відповідачем переважного права позивача на поновлення договору оренди, передбаченого ст. 777 Цивільного кодексу України, а саме, шляхом невизнання відповідачем права позивача, ухилення від підписання нового договору, а також створення орендареві перешкод у користуванні орендованим майном.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, позивач наголошував на необхідності вжиття заходів забезпечення шляхом зупинення виконання Наказу від 07.11.2017, виданого Господарським судом Київської області у справі №911/1841/17, за яким СП «Сапсан-Спорт» зобов`язане повернути Київському КЕУ нерухоме військове майно, що є предметом спірного договору оренди.

Як зазначав заявник, постановою Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 06.12.2017 було відкрито виконавче провадження №55282928 з примусового виконання Наказу № 911/1841/17 від 07.11.2017, виданого Господарським судом Київської області.

На думку заявника, повернення вищезазначеного майна на підставі вказаного виконавчого документа призведе до ускладнення або навіть унеможливить виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову.

За доводами заявника, ризик невиконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову визначається тим, що:

- виконання Наказу № 911/1841/17 від 07.11.2017 призведе до припинення діяльності бази олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки зі стендової стрільби - спортивно-стрілецькому комплексу «Сапсан» та завдасть значної шкоди інтересам держави, визначеним в Постанові Верховної Ради України «Про недопущення закриття та перепрофілювання закладів фізичної культури і спорту, баз олімпійської та паралімпійської підготовки, фізкультурно-оздоровчих і спортивних споруд, лікувально-фізкультурних закладів» №66-V від 03.08.2006 та Законі України «Про фізичну культуру і спорт»;

- Київське КЕУ не має наміру використовувати майно для власних потреб, а планує передати його в користування іншій юридичній особі;

- внаслідок вчинення виконавчих дій буде зупинено діяльність позивача, що призведене до закриття площадок для стрільби, складу і магазину, у зв`язку з чим позивачеві буде завдано значної матеріальної шкоди;

- повернення нерухомого майна Київському КЕУ передбачає демонтаж та вивезення стаціонарних сейфів для зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів, а також демонтаж технічних засобів охорони, а тому, у разі задоволення позову, відновлення господарської діяльності позивача потребуватиме значних витрат грошових коштів;

- зупинення роботи позивача буде пов`язано із звільненням працівників зі спеціальними кваліфікаціями, які ймовірно не повернуться на роботу до СП «Сапсан-Спорт», у разі задоволення позову;

- повернення нерухомого майна, призведе до зупинення/анулювання дії дозволів СП «Сапсан-Спорт», виданих Головним управлінням Національної поліції в Київській області та, відповідно, до припинення господарської діяльності, пов`язаної із функціонуванням об`єктів дозвільної системи Національної поліції.

За наведених обставин, позивач вважає, що визначений ним захід забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа у справі №911/1841/17 є співмірним із заявленими позивачем вимогами, а невжиття такого заходу забезпечення позову значною мірою ускладнить поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом з тим, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

В силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Виходячи зі змісту заяви СП «Сапсан-Спорт» про забезпечення позову, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про її безпідставність, оскільки необхідність у застосуванні судом визначеного заявником заходу забезпечення позову жодним чином не обґрунтована та документально не підтверджена.

Колегія суддів зазначає, що в поданій позивачем заяві про забезпечення позову міститься лише посилання на потенційне порушення прав заявника, при цьому, відсутнє достатнє обґрунтування та докази на підтвердження доцільності та необхідності термінового забезпечення позову.

Як правильно зазначив місцевий господарський суд, заявником не наведено жодних належних підстав, які б свідчили, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, на переконання колегії суддів, правові підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову відсутні, виходячи з наступного.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 ГПК України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства.

В силу приписів ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В загальному розумінні судовий виконавчий документ (наказ) є офіційним розпорядженням, що видається судом (суддею) і зобов`язує певного суб`єкта на вчинення юридично значимих дій.

Як було зазначено вище, стаття 6 Конвенції проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення від 29.06.2004 у справі «Півень проти України» заява № 56849/00, рішення від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» заява № 60750/00).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Аналогічні положення закріплені в ст. 41 Конституції України.

У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст. 1 Першого протоколу.

Водночас, за приписами ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Така підстава забезпечення позову, як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, спрямована на запобігання протиправному вибуттю майна боржника з його володіння, у разі його незгоди з таким стягненням та оскарження рішення на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.10.2017, на виконання якого було видано Наказ від 07.11.2017 та відкрито виконавче провадження №55282928, скасоване постановою Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №911/1841/17.

Наслідком скасування рішення суду першої інстанції, звернутого до примусового виконання, є закінчення виконавчого провадження та зокрема припинення стягнення за виконавчим документом, що виключає доцільність та необхідність вжиття таких заявлених СП «Сапсан-Спорт» заходів забезпечення позову як зупинення стягнення на підставі виконавчого документу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №910/6706/17.

Підсумовуючи наведене, враховуючи предмет заявленого позову, колегія суддів вважає, що захід забезпечення позову, про який просить позивач, а саме, зупинення виконання виконавчого документа, не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, порушує баланс інтересів учасників справи, а також є недоцільним з огляду на обставини скасування рішення, на підставі якого було видано відповідний виконавчий документ.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що в подальшому, рішенням Господарського суду Київської області від 04.09.2018 у справі №911/1841/17, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 та постановою Верховного Суду від 21.05.2019, зобов`язано СП «Сапсан-Спорт» повернути Київському КЕУ нерухоме військове майно, розташоване за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Броварської сотні ( стара назва вул. Чкалова) 29, військове містечко № 201; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Як стверджує відповідач та не заперечує позивач, 23.04.2019 старшим державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58941749 з виконання наказу Господарського суду Київської області у справі № 911/1841/17 від 10.04.2019, виданого на виконання рішення Господарського суду Київської області від 04.09.2018, яке набрало законної сили 13.03.2019 згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 про зобов`язання СП «Сапсан-Спорт» повернути Київському КЕУ нерухоме військове майно, розташоване за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Броварської сотні (стара назва вул. Чкалова) 29, військове містечко № 201.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви СП «Сапсан-Спорт» про забезпечення позову.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/3338/19 прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга СП «Сапсан-Спорт» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного Підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-Спорт» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/3338/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі №910/3338/19 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали від 20.03.2019 у справі №910/3338/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 11.07.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська