ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1019/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,
до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м.Київ,
про стягнення 1284678,03 грн.
за участю представників:

позивача - Ворожбянова А.М. (довіреність № 02-21/1/2-19 від 01.01.2019);

відповідача - Мизиненко І.О. (довіреність № 509 від 21.06.2019);

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада 17.04.2018 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м. Київ, про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати в сумі 1284678,03 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач без укладення договору оренди землі у період з 01.12.2014 по 30.11.2017 використовував земельну ділянку по АДРЕСА_1 та не сплачував плату за землю у встановленому законодавством розмірі.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.06.2018 по справі №910/1019/18 (суддя Жигалкін І.П.) були повністю задоволені позовні вимоги Харківської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м.Київ; з відповідача присуджено до стягнення на користь позивача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 1284678,03 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 19270,17 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018 вищевказане рішення було залишено без змін.

17.09.2018 на виконання рішення суду у справі № 922/1019/18 був виданий відповідний наказ.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2019 рішення Господарського суду Харківської області від 26.06.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018 у справі № 910/1019/18 скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019, для розгляду справи № 922/1019/18 визначено суддю Кухар Н.М.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.03.2019 у справі №922/1019/18 призначено підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 04.04.2019, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що АТ "Банк "Фінанси та Кредит" перебуває у стані ліквідації та в ньому запроваджено тимчасову адміністрацію. А отже, у даному спорі норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними і мають пріоритет відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Позивач у встановлений Законом строк не скористався своїм правом та не звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" з вимогою про включення його до реєстру кредиторів. Право власності позивача на спірну земельну ділянку не підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також не підтверджено належними і допустимими доказами розрахунок орендної плати, підставою якого має бути витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Стягнення суми за період з 01.01.2014 по 17.04.2014 відбувається поза межами строку позовної давності. Також відповідач, зазначив, що позивачем неправильно застосовані до спірних правовідносин ст.ст. 1212-1214 ЦК України, оскільки право користування земельною ділянкою відповідач набув на підставі закону, а саме ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Ухвалою господарського суду від 09.04.2019, занесеною до протоколу судового засідання, строк підготовчого провадження у справі № 922/1019/18 було продовжено на 30 днів - до 11.06.2019.

30.05.2019 позивачем були надані до суду письмові пояснення з урахуванням постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2019, в яких позивач зазначив, що для врегулювання судом кондиційних правовідносин між позивачем та відповідачем не потрібен факт наявності сформованої земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав, а потрібно встановити фактичну площу земельної ділянки, яку використовує набувач майна, та розмір безпідставно збережених коштів. Для розрахунку цих коштів не потрібен витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, оскільки такий розрахунок зроблений не для укладення угод щодо земельної ділянки, а є доказом обґрунтування ціни позову. Зобов`язання щодо повернення відповідачем позивачу безпідставно набутого майна в розмірі орендної плати виникло в силу закону, а саме ст. 206 ЗК України та ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, а строк його виконання не визначений. В силу приписів ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Отже, позивач звернувся з вимогою до відповідача через господарський суд у формі позовної заяви в межах строку позовної давності. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, кваліфікуються як бездоговірні та безделіктні, а тому охоплюються регулюванням ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Відтак, застосування норм законодавства, що регулюють відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди - ст. 22, 1166 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України є неможливим. Відносини між сторонами повинні регулюватися гл. 83 ЦК України, а не Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки між ними склались позадоговірні кондиційні правовідносини з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Ухвалою господарського суду від 11.06.2019, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі № 922/1019/18 закрито; розгляд справи по суті розпочато того ж дня за спільною заявою позивача та відповідача.

У судовому засіданні, яке відбулося 09.07.2019, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечувала на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

На підставі рішення Господарського суду Харківської області від 30.11.2010 у справі № 45/299-10 за відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" (відповідач) з 08.08.2013 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "В-2" загальною площею 1725,7 кв.м по АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформаційної довідки від 26.12.2017 № 109098650, листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові від 19.09.2017 № 12955/0/226-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 19.10.2017 № 65810/0/225-17, речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням приписів ст.ст. 12, 80 ,83 Земельного кодексу України, земельна ділянка, площею 0,1421 га по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 26.12.2017 здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" використовує земельну ділянку, площею 0,1421 га, по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "В-2", право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

За результатами обстеження складено акт обстеження земельної ділянки, визначення її меж, площі та конфігурації, а також встановлено, що відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Крім того, у період з 01.12.2014 по 30.11.2017 відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати в сумі 1284678,03 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, згідно з пунктом "д" частини першої ст. 156 Земельного кодексу України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Зокрема, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (п. "е" ч. 1 ст. 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на спірній земельній ділянці, на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 30.11.2010 у справі № 45/299-10.

При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ПАТ "Банк "Фінанси та кредит", зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Відтак, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, ПАТ "Банк "Фінанси та кредит", як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду від 08.01.2019 у справі № 916/2927/17, від 29.01.2019 у справі № 922/536/18 та у справі № 922/595/18.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).

Позивачем заявлено позов про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Заперечуючи проти позову, відповідач наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутній витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відомості якого є обов`язковими при визначенні орендної плати, з чим не погоджується позивач.

Як вбачається з розрахунків безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, наданих позивачем до позовної заяви, в основу розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки покладено базову вартість 1 кв.м. землі м.Харкова в розмірі 291,18 грн. з урахуванням коефіцієнтів, визначених рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13, помножена на площу земельної ділянки.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Також за приписами абз. 1 п. 289.1 Податкового кодексу України, для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель", дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).

При цьому, при вирішенні даного спору слід перевірити, з урахуванням наданих позивачем доказів, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав. Відповідний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 12.06.2019 у справі № 922/902/18.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок; земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування ( крім випадків суборенди , сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації прав на неї.

Таким чином, спірна земельна ділянка не може вважатися об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 ЗК України через її несформованість.

Зазначені обставини , з урахуванням вимог ст. 77 ГПК України , повинні бути підтвержені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтвержуватись іншими засобами доказування .

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка площею 0,1421 га станом на даний час є сформованою та зареєстрованою у встановленому законом порядку (земельна ділянка не має кадастрового номеру); позивачем не надано витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, в зв`язку з чим суд не має можливості перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати.

З огляду на викладене, суд вважає помилковими доводи позивача, що для розрахунку розміру безпідставно збереженого відповідачем майна - грошових коштів за використання земельної ділянки комунальної власності та вирішення справи по суті не потрібен витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Крім того, судом встановлено, що 18.12.2015 постановою Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" № 230, розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18.12.2015 по 17.12.2017, та в подальшому рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 5175 продовжено до 17.12.2019 включно.

23.12.2015 в газеті "Голос України" № 242 (6246) опубліковано інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення Уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ "Банк "Фінанси та Кредит", також відповідну інформацію розміщено на офіційному сайті Фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі Закон), цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно п. 6 ст. 2 вказаного вище Закону, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Порядок ліквідації банку регламентований Розділом VIII "Ліквідація банків" Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Так, згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність". Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку."

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2018 по справі № 910/23398/16, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовано статтею 36 вказаного Закону.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Харківська міська рада звернулася до ПАТ Банк "Фінанси та кредит" з позовом про стягнення коштів у розмірі 1284678,03 грн. 17.04.2018, тобто після відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Отже, відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому задоволення вимог окремого кредитора - юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Згідно з системним аналізом норм п. 6 ст. 2, п. 16 ст. 2, пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час дії тимчасової адміністрації та/або запровадження процедури ліквідації, вимоги вкладників та інших кредиторів банку не задовольняються. При цьому кошти за вкладами, строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку, виплачуються в межах граничної суми відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за визначеною Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" процедурою."

За приписами ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов`язаннями банку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Позивачем не надано доказів фактичного використання відповідачем вищевказаної будівлі, а отже і земельної ділянки під нею, у спірний період, а також доказів того, що таке використання не було пов`язане із здійсненням ліквідаційної процедури відповідача.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, надавши правову оцінку встановленим під час розгляду справи обставинам у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність заявлених Харківською міською радою позовних вимог, у зв`язку з чим визнав за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши клопотання відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за період з 01.01.2014 по 17.04.2014, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а тим самим встановивши відсутність порушеного права, на захист якого позивачем спрямовано даний позов, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, у зв`язку з відмовою від позову, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 29, 42, 73, 74, 86, 91, 236-238, 256, 257, 261 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, буд. 7; ) до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців (попередня назва - вул. Артема), буд. 60; ) про стягнення 1284678,03 грн. - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду безпосередньо або через Господарський суд Харківської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "17" липня 2019 р.

Суддя Н.М. Кухар