Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/295/19

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Горплюка А.М., матеріали справи

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро"

про визнання частини договору недійсною

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

Представники сторін:

Від позивача: Кириченко О.В.

Від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро" про визнання частини договору недійсною. Позовні вимоги мотивовані тим, що зміст договору оренди землі, укладеного за результатами земельних торгів має відповідати Типовому договору землі, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року №220. Вказує, що пункт 43 укладеного за результатами торгів договору оренди від 13.11.2018 №243/57-18-ДО викладено у редакції, що суперечить редакції п. 43 Типового договору, а також ч. 3 ст. 137 Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" та постанові КМУ від 3 березня 2004 року №220, а саме: "п. 43 Цей договір набуває чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою.".

Ухвалою суду від 26.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 16.05.2019.

15.05.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що законодавець в типовій формі договору надав можливість самостійно врегульовувати договірні правовідносини і відступати від типової форми. Зазначає, що законодавець встановив такий режим правового регулювання, відповідно до якого, сторони можуть самостійно визначати умови договору. Крім того, законом не встановлено обов`язку укладати договори оренди земельних ділянок державної форми власності в примірній формі.

Ухвалою від 16.05.2019 підготовче засідання відкладено на 13.06.2019.

22.05.2019 позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого вказує, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Зазначає, що Головне управління Держгеокадастру звернулось до суду з вимогою щодо визнання недійсною частини договору, а саме, частини пункту 43 Договору оренди земельної ділянки від 13.11.2018 №243/57-18-ДО, оскільки оспорюваний пункт договору не відповідає змісту викладеного у п. 43 Типового Договору. Посилаючись на ст. 288-1 Податкового кодексу України, вказує, що договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затверджено Кабінетом Міністрів України. Типовий договір оренди земельної ділянки затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004. Так, п. 43 Типового договору викладено в наступній редакції: "Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря.".

Однак, пункт 43 укладеного договору оренди від 13.11.2018 №243/57-18-ДО викладено у редакції: "п. 43. Цей договір набуває чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою. Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря.".

07.06.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро" подано заперечення, відповідно до якого відповідач вказує, що законодавство, що регулює земельні відносини не містить обов`язку укладати договори оренди відповідно до типової форми. Вказаний обов`язок не зафіксований в жодному законодавчому чи підзаконному нормативно-правовому акті. Зазначає, що норма про використання типового договору є диспозитивною, а отже, його використання проводиться за волею сторін, вираженою у цивільному договорі. Вказує, що в Договорі оренди від 13.11.2018 №243/57-18-ДО відсутні будь-які посилання на типовий договір, отже, пункти типового договору не підлягають застосуванню. Стверджує, що невідповідність договору оренди земельної ділянки типовому договору не є самостійною підставою для визнання цього договору, чи його частини, недійсним. Звертає увагу, що пунктом 43 Типового договору передбачено, що за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Таким чином законодавець також у типовій формі договору надав сторонам можливість самостійно врегульовувати договірні правовідносини, і відступати від типової форми.

Крім того, вказує, що Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області було проведено повторний аукціон на земельну ділянку, лот №30727 аукціон №15839. Так, за результатами торгів був укладений договір оренди та 15.03.2019 зареєстровано речове право на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 16,6554 га, місце розташування якої: Рівненська область, Гощанський район, Криничівська сільська рада. Вказує, що вказана земельна ділянка передавалась в оренду за договором оренди від 13.11.2018 №243/57-18-ДО. Таким чином, договір не набув чинності в наслідок не виконання Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області своїх обов`язків, що покладені договором і законом, оскільки не був зареєстрований.

Ухвалою суду від 13.06.2019 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 27.06.2019.

В судовому засіданні 27.06.2019 оголошено перерву до 09.07.2019.

01.07.2019 представником відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому заявник просив доручити проведення відеоконференції Подільському районному суду м. Києва.

Ухвалою суду від 02.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 09.07.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судове засідання представники відповідача не з`явився, однак 05.07.2019 подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро"

Згідно положень статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу та вирішити спір за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 13.11.2018 між Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області (надалі Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київхліб Агро" (надалі Орендар) було укладено договір оренди землі №243/57-18-ДО (надалі договір; арк.с. 11-13), відповідно до п. 1 якого орендодавець на підставі протоколу земельних торгів (аукціону) від 13.11.2018 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована на території Криничківської сільської ради Гощанського району Рівненської області.

Відповідно до п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка, у тому числі рілля, загальною площею 16,6554 га.

Договір укладено на 7 (сім) років (п. 8 Договору).

Пунктом 9 договору сторони погодили, що річна орендна плата сплачується орендарем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на відповідний рахунок організатора земельних торгів (р/р 0301, МФО 820172, , одержувач Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, банк одержувача Банк Держказначейська служба України, м. Київ), у розмірі 37028,90 грн., що становить 54,96% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не пізніше 3-ох банківських днів з дня укладення відповідного договору.

Згідно з п. 10 договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюється під час укладення або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Відповідно до п. 11 договору орендна плата вноситься у такі строки:

- за земельні ділянки державної та/або комунальної власності, набуті в оренду за результатами земельних торгів: за перший рік не пізніше трьох банківських днів з дня укладення договору оренди, починаючи з наступного року відповідно до Податкового кодексу України на розрахунковий рахунок Криничківської сільської ради Гощанського району Рівненської області. Даним договором не передбачається передача продукції та надання послуг в рахунок оплати орендної плати.

Пунктом 13 договору сторони погодили, що розмір орендної плати переглядається щорічно у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено висновками або іншими документами компетентних органів державної влади;

- зміни нормативної грошової оцінки;

- в інших випадках, передбачених законом;

Розмір орендної плати за земельні ділянки державної власності, які передані в оренду за результатами земельних торгів, не може переглядатись в бік зменшення.

Відповідно до п. 14 договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10 денний строк:

- сплачується штраф у розмірі 100% річної орендної плати, встановлений цим договором;

- стягується пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно п. 36 договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди до договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розглядається у судовому порядку.

Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою. Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря (п. 43 Договору).

Договір підписані уповноваженими представниками сторін та скріплено відбитками їх печаток.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пункт 43 договору оренди землі №243/57-18-ДО від 13.11.2018 викладено в редакції, що суперечить п. 43 Типового договору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004, а саме: "п. 43 Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права користування зазначеною земельною ділянкою. Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря.".

Дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши в сукупності норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом ст. 204 Цивільного кодексу України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі".

За змістом ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності..

Відповідно до ст. 3 оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно з ст. 6 зазначеного Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється Договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 215 ( ч. 1 та ч. 3 ) Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частинами 1 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору оренди земельної ділянки, в ньому наявні всі передбачені вказаною нормою Закону України "Про оренду землі" його істотні умови. Зі змісту оскаржуваного договору оренди вбачається, що такі істотні умови договору визначені зокрема в його п.п.1-2, п.п.8-11, п.п.13-14.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 затверджено типовий договір оренди землі, пункт 43 якого визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Цей договір укладено у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря.

Однак, суд звертає увагу на те, що абзац 3 пункту 43 типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220, передбачає, що за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Таким чином, виклавши пункт 43 Договору оренди землі №243/57-18-ДО від 13.11.2018 в спірній редакції, сторони скористались наданим п. 43 типового договору правом визначення умов договору.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що невідповідність спірного договору Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220, не є підставою для визнання частини цього договору недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладенні Договору оренди землі №243/57-18-ДО від 13.11.2018 позивач, не був обмежений у волевиявленні, мав право погоджувати на свій розсуд будь-які умови вищезгаданого договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Таким чином, позивач, у разі незгоди з будь-якими умовами договору оренди, не був позбавлений можливості звернутися до відповідача із заявою про зміну таких умов.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, будь-які документи, які б свідчили про існування на момент укладення Договору розбіжностей чи заперечень з боку позивача щодо умов договору, в тому числі і спірному п. 43. договору.

Підписання сторонами Договору оренди землі №243/57-18-ДО від 13.11.2018 та скріплення його печатками свідчить про те що сторони вищезазначеного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору і згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У ч. 1 ст. 73 ГПК України вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За умовами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо визнання договору оренди недійсним посилається на формальне порушення закону. Одностороння незгода сторони з редакцією частини раніше підписаного нею договору, не може визнаватися обставиною для визнання його частини недійсною з підстав, передбачених ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Отже, позивачем не доведено суду належними доказами того, що Договір чи його частина суперечить приписам чинного законодавства України. Будь-яких інших доводів в обґрунтування зазначених вимог позивачем не наведено, жодних належних та допустимих доказів, які б були підставою для визнання частини зазначеного договору недійсним суду не надано.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання частини договору недійсним не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 19 липня 2019 року.

Суддя А.М. Горплюк