РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2019Справа № 910/3686/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 1 207 636,47 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Серебрякова І.Б.

від відповідача: Кузьміна Г.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 1 207 636,47 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого товару відповідно до договору поставки № ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р., у зв`язку з чим ним було нараховано пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань.

Ухвалою від 01.04.2019р. відкрито провадження; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 24.04.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на здійснення позивачем невірного розрахунку інфляційних нарахувань. До того ж, вказаним учасником заявлено про зменшення розміру пені.

24.04.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 28.05.2019р.

28.05.2019р. судом було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2019р.

У зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. 12.06.2019р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 18.06.2019р. призначено судове засідання на 10.07.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 10.07.2019р. було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позов підтримано.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

В судовому засіданні 10.07.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

07.08.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (постачальник) було укладено договір поставки №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного договору.

Згідно п.1.2 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. найменування товару: прокат товстолистковий г/к ст.09Г2С.

Кількість та асортимент товару передбачений у специфікації №1, яка додається до даного договору. Виробник товару: Публічне акціонерне товариство «ММК ім.Ілліча» м.Маріуполь, Україна. Рік виготовлення 2017-2018р. (п.п.1.3-1.5 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р.).

За умовами п.3.1 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною в специфікації №1.

Відповідно до п.3.4 укладеного між сторонами правочину ціна цього договору становить 23 673 956,04 грн., з урахуванням податку на додану вартість 20%: 3 945 659,34 грн.

У п.4.1 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. визначено, що форма розрахунків безготівкова.

Покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної, за умови своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар. У документах, а саме рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній повинен бути код товару згідно УКТ ЗЕД (п.4.2 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р.).

Пунктом 7.3 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами в діє до 31.12.2018р., а в частині розрахунків - до повного виконання.

У додатку №1 до договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. сторонами затверджено специфікацію №1.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

Як свідчать представлені суду документи, на виконання умов договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. у період з 08.08.2018р. по 01.11.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» було поставлено, а Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» прийнято товар, а саме прокат товстолистковий на загальну суму 22 584 978,17 грн., на підтвердження чого сторонами складено та підписано відповідні видаткові накладні. Одночасно, за наслідками здійснення господарських операцій з поставки товару також було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідні податкові накладні. При цьому, на підтвердження реєстрації податкових накладних представлено квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Наразі, судом враховано, що відповідачем під час розгляду спору обставини належного виконання позивачем свого обов`язку з поставки товару за договором №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. не заперечувались.

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем у строки визначені договором №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. товар оплачено не було, на підтвердження чого представлено суду довідку №015-01-3/127 від 13.03.2019р. Акціонерного товариства «ОТП Банк».

З огляду на несвоєчасну оплату відповідачем поставленого товару, позивачем було нараховано пеню в розмірі 553 900,17 грн., 3% річних в сумі 87 060,68 грн., інфляційні втрати в сумі 566 675,62 грн., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Як вказувалось вище, відповідачем проти задоволення позову було надано заперечення, з огляду на невірне здійснення позивачем нарахування інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, пунктом 7.3 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій за порушення покупцем обов`язання з оплати поставленого товару, повинно бути доведено обставини виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, наявність у відповідача обов`язку оплатити товар, строк виконання якого настав, та який фактично було порушено.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Судом вище наводилось, що за умовами п.4.2 договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар. У документах, а саме рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній повинен бути код товару згідно УКТ ЗЕД.

Вище було встановлено, що на виконання умов договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. у період з 08.08.2018/р. по 01.11.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» було поставлено, а Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» прийнято товар, а саме прокат товстолистковий на загальну суму 22 584 978,17 грн.

Одночасно, за наслідками здійснення господарських операцій з поставки товару також було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідні податкові накладні. При цьому, на підтвердження реєстрації податкових накладних представлено квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За таких обставин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину, з огляду на наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленого у період з 08.08.2018р. по 01.11.2018р. в межах договору №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р. товару, настав з урахуванням відомостей про реєстрацію податкових накладних згідно квитанцій про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Наразі, обставини оплати відповідачем товару з порушенням строків, які визначено умовами укладеного між сторонами правочину, підтверджуються довідкою №015-01-3/127 від 13.03.2019р. Акціонерного товариства «ОТП Банк» з рахунку позивача.

Таким чином, з огляду на порушення (неналежне виконання) покупцем свого обов`язку з оплати товару у строки, визначені умовами договору, у постачальника виникло право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд звертає увагу на те, що пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

До того ж, суд звертає увагу на те, що умовами укладеного між сторонами правочину визначено, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної.

Проте, як вбачається з наведеного позивачем розрахунку, останнім не було враховано дати реєстрації податкових накладних під час визначення періоду прострочення оплати товару, наприклад, щодо накладних №877 від 07.09.2018р., №878 від 07.09.2018р., №879 від 07.09.2018р., №883 від 10.09.2018р., №946 від 21.09.2018р., №947 від 21.09.2018р., тощо.

Отже, перевіривши періоди нарахування неустойки за кожною з видаткових накладних у рахуванням умов оплати, які визначено договором №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р., зокрема, дати реєстрацій податкових накладних, фактичні дати внесення оплати товару, здійснивши арифметичний перерахунок, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені на суму 472 708,31 грн.

Одночасно, як вказувалось вище, відповідачем було заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій.

Розглянувши вказану заяву, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та ст.233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказану позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019р. по справі 916/4692/15.

У вирішенні питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Проте, наразі відповідачем не доведено суду наявності обставин, які б давали підстави для зменшення розміру неустойки, внаслідок чого заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає залишенню без задоволення як така, що позбавлена належного обґрунтування.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічним чином, які і перерахунок пені, судом також було здійснено перерахунок 3% річних та визначено, що обґрунтованим є стягнення з відповідача вказаних нарахувань в сумі 78786,76 грн.

З приводу наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічні висновки наведено Верховним Судом у постановах від 24.04.2019р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019р. у справі № 924/312/18.

Отже, наприклад, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за жовтень 2018 року виникло б по закінченню жовтня 2018 року у листопаді 2018 року на підставі повідомлення Державної служби статистики України про індекс споживчих цін у жовтні 2018 року.

Тобто, у даному випадку, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становило менше одного повного місяця (як то, жовтень 2018р. чи листопад 2018р.) не підлягають стягненню з відповідача.

Після здійснення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 165 082,83 грн.

З приводу розподілу судових витрат, господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1-4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Наразі, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем представлено суду: договір про надання професійної правничої допомоги №11-02/19-ЮО від 11.02.2019р., акт приймання-передачі наданих послуг №8 від 10.05.2019р. на суму 10 000 грн., платіжне доручення №НД2428 від 07.06.2019р. на суму 10 000 грн., ордер №413362 від 01.03.2019р., свідоцтво №2845 від 12.03.2008р. про право зайняття адвокатською діяльністю.

Суд приймає представлені позивачем документи в якості належних та достатніх доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., що спростовує твердження відповідача щодо доказової необґрунтованості вимог позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 20.11.2018р. по справі №910/23210/17.

Наразі, зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг №8 від 10.05.2019р. на суму 10 000 грн., складеного в межах договору про надання професійної правничої допомоги №11-02/19-ЮО від 11.02.2019р., вбачається, що позивачем було прийнято послуги адвоката з: вивчення документів щодо фінансово-господарських взаємовідносин та операцій між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» та Акціонерним товариством «Українська залізниця» по договору поставки №ПВРЗ (ВМТП-18.556)ю від 07.08.2018р.; формування правової позиції у справі про стягнення заборгованості; підготовки позовної заяви; проведення розрахунків пені, інфляційних втрат та3% річних; вивчення відзиву; формування правової позиції та відповіді на відзив й переліку додаткових документів до неї у справі №910/3686/19.

За висновками суду, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та відповідає критеріям, які наведено у ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Проте, слід зазначити, що ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, виходячи з висновків суду про часткове задоволення позовних вимог, витрати на оплату судового збору та професійну правничу допомогу покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул.Тверська, будинок 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м.Київ, вул.Черняховського, будинок 29, ) пеню в сумі 472 708,31 грн., 3% річних в розмірі 78786,76 грн., інфляційні втрати в розмірі 165 082,83 грн., судовий збір в сумі 10 748,67 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6033,65 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 22.07.2019р.

Суддя Спичак О.М.