ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2019 року м.Дніпро Справа № 908/1302/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Антоніка С.Г.(доповідач),

суддів:Широбокової Л.П., Іванова О.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Концерну "Міські теплові мережі" на ухвалу господарського суду Запорізької області від 31.052019р. у справі №908/1302/19

за заявою Концерну "Міські теплові мережі" № 1022 від 23.05.2019 про видачу судового наказу

Заявник: Концерн "Міські теплові мережі", м. Запоріжжя, бул. Гвардійський

Боржник: Приватне підприємство "МТЦ-Запоріжжя", м. Запоріжжя

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, надання послуг централізованого постачання гарячої води № 102407 від 01.02.2016 у розмірі 46640,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 31.05.2019р. у справі №908/1302/19 відмовлено Концерну "Міські теплові мережі" у видачі судового наказу про стягнення з Приватного підприємства "МТЦ-Запоріжжя" пені в розмірі 1677,14 грн., 3% річних в розмірі 1 047,35 грн. та суми інфляційних нарахувань в розмірі 3208,47 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є заходами відповідальності за порушення зобов`язань та правовим наслідком порушення зобов`язання у разі прострочення його виконання, а також враховуючи можливість стягнення виключно неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження, вимога про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Концерн "Міські теплові мережі" вернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до господарського суду Запорізької області.

В апеляційній скарзі йдеться про те, що:

-статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання;

-згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачагрошових зобов`язань, що виникли внаслідок невиконання ним договору купівлі-продажу теплової енергії в частині оплати поставленного товару;

-положення ст. 12, частини 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України не містять такої категорії як «неоспорювана заборгованість». Ч.2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що в порядку наказного провадження здійснюється розгляд справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Ухвалою від 01.07.2019р. поновлено строк на подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну "Міські теплові мережі", розгляд скарги призначено у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наказне провадження, відповідно до частини другої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Частиною першою статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

За змістом ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Згідно ч.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов`язання.

Отже, як вимогу, за якою може бути видано наказ про стягнення грошової заборгованості за письмовим договором відповідно до ч. 1 ст. 148 ГПК України, слід розуміти будь-яку вимогу про стягнення грошової суми заборгованості за договором, яка охоплює не тільки основний борг і проценти, але й неустойку, проценти річних та інфляційні втрати, за умови, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд першої інстанції, відмовляючи Концерну "Міські теплові мережі" у видачі судового наказу про стягнення з Приватного підприємства "МТЦ-Запоріжжя" пені, 3% річних та суми інфляційних нарахувань зазначив про можливість стягнення в порядку наказного провадження виключно неоспорюваної заборгованості.

Однак положення частини другої статті 12, частини першої статті 148 Господарського процесуального кодексу України не містять такої категорії як "неоспорювана заборгованість".

Частина друга статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що в порядку наказного провадження здійснюється розгляд справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Отже при вирішенні даних справ підлягає з?ясуванню питання відсутності спору щодо заявленої до стягнення суми.

Таким чином, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача грошових зобов`язань, що виникли внаслідок невиконання ним договору постачання гарячої води № 102407 від 01.02.2016р., то суд неправильно відмовив Концерну «Міські теплові мережі» у видачі судового наказу в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних на підставі п.3 ч.1 ст.152 ГПК України.

З наведених підстав ухвала суду підлягає скасуванню.

Оскільки розгляд справ наказного провадження та видача наказу відносяться до компетенції місцевого суду, то матеріали слід направити до господарського суду для розгляду в порядку, встановленого ст.154 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271,275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі" задовольнити.

Ухвалу господарського суду Запорізької області від 31.052019р. у справі №908/1302/19 скасувати.

Справу передати на розгляд господарського суду Запорізької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає

Головуючий суддя С.Г. Антонік

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя О.Г.Іванов