ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/462/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

Головуючого судді: Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19

по справі №915/462/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіна М.А.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА"

про стягнення коштів в розмірі 15 978, 62 грн.,-

(суддя першої інстанції: Олейняш Е.М., дата та місце ухвалення рішення: 10.05.2019, Господарський суд Миколаївської області, м.Миколаїв, вул. Адміральська, 22)

В березні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ХРЕЩАТИК" (далі - ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК») звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА" (далі - ТОВ «ДРУЖБА») коштів в сумі 15 978, 62 грн., в тому числі: 11 146, 75 грн. - сплати за надані послуги за період з 14.04.2016 року по 03.06.2016 року; 3 878, 92 грн. - інфляційні витрати від прострочення сплати боргу; 952, 95 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору банківського рахунку юридичної особи № НОМЕР_1 від 21.10.2013, укладеного між сторонами, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за надані послуги та нараховано відповідачу інфляційні втрати та 3% річних відповідно до вимог законодавства. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 11, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. 173, 174, 193, 202, Господарського кодексу України та умовами договору.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2019 (суддя - Олейняш Е.М.) позов задоволено, стягнуто з ТОВ "ДРУЖБА" на користь позивача ПАТ КБ "ХРЕЩАТИК" 11 146,75 грн. - сплати за надані послуги за період з 14.04.2016 по 03.06.2016; 3 878, 92 грн. - інфляційні витрати від прострочення сплати боргу; 952, 95 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості.

В обґрунтування оскаржуваного рішення судом першої інстанції зазначено, що станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 11 146,75 грн., як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що застосування відповідачем положень ст. 901-903 Цивільного кодексу України до вказаних правовідносин є помилковим. Доказів закриття рахунку відповідно до п.10.1 договору у спірний період суду не подано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Дружба» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2019 по справі №915/462/19 скасувати та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК».

ТОВ «ДРУЖБА» вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

На думку апелянта місцевим господарським судом не враховано, що станом на 01.04.2016 залишок коштів по рахунку № НОМЕР_1 складав 40034,27 грн., а станом на 04.04.2016 - 984133,03 грн., що свідчить про належне виконання ТОВ «ДРУЖБА» умов п.п.2.2.6 та 2.2.7 Договору. ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» навпаки з невідомих підстав не скористався наданим його договором та розпорядженням на договірне списання коштів з рахунку клієнта, що свідчить про невиконання ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» умов розпорядження на договірне списання коштів (що є невід`ємною частиною договору № НОМЕР_1 банківського рахунку юридичної особи від 21.10.2013).

Заявник апеляційної скарги зазначає, що позивач намагається стягнути з ТОВ «ДРУЖБА» сплату за період, за який послуги не надавались.

Крім того, ТОВ «ДРУЖБА» стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості, що виникла за договором, яку намагається стягнути останній.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 відкрито апеляційне провадження по справі №915/462/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19, розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач не скористався своїм правом згідно з ч.1 ст.263 Господарського процесуального кодексу України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно з ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2013 між ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" та ТОВ "ДРУЖБА" було укладено договір № 9500 банківського рахунку юридичної особи (а.с. 13-15).

Розділом 1 Договору передбачено, що банк відкриває клієнту поточний(і) рахунок(ки) відповідно до Інструкції "Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", затвердженої Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) №492 від 12.11.2003 та здійснює його розрахунково-касове обслуговування, згідно з нормативно-правовими актами НБУ, чинним законодавством України, внутрішніми правилами та процедурами банку.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору клієнт зобов`язується сплачувати своєчасно плату за розрахунково-касове обслуговування по кожному рахунку відповідно до "Тарифів ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК".

Відповідно до п. 2.3.5 Договору банк має право здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта у випадках, передбачених чанним законодавством України, а також списувати з рахунку клієнта плату за виконані банком операції та надані послуги відповідно до тарифів банку та на підставі розпорядження на договірне списання коштів (додаток за формою 1) у порядку, встановленому цим договором та чинним законодавством України.

Відповідно до п. 2.4.2 Договору клієнт доручає банку на підставі розпорядження на договірне списання коштів (додаток за формою 1) самостійно списувати з його рахунку меморіальним ордером вартість наданих банком розрахунково-касових послуг у відповідності до тарифів банку згідно з тарифним пакетом "АКЦІЯ Тарифний план "Стандартний план NIK" у терміни, зазначені у п.п. 2.2.6 та 2.2.7.

Відповідно до п. 2.2.6 Договору клієнт зобов`язується своєчасно, не пізніше 7 (сьомого) робочого дня після виконання банком операцій чи надання послуг, за яку тарифами банку передбачається щоденна сплата комісії, забезпечувати наявність необхідних коштів на рахунку для її стягнення відповідно до розпорядження на договірне списання коштів (додаток за формою 1).

Відповідно до п. 2.2.7 Договору клієнт зобов`язується своєчасно, не пізніше 7 (сьомого) робочого дня місяця, наступного за звітним, забезпечувати наявність необхідних коштів на рахунку для стягнення абонентної плати відповідно до тарифного пакету розпорядження на договірне списання коштів (додаток за формою 1).

Відповідно до п. 9.1 Договору договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 9.2 Договору якщо за 30 (тридцять) днів до закінчення терміну дії договору одна із сторін письмово не заявить про його припинення, договір вважається продовженим на діючих умовах на невизначений строк. Кожна зі сторін договору, продовженого на невизначений строк, може відмовитися в будь-який час, письмово попередивши про це іншу сторону за 30 (тридцять) днів.

Відповідно до п. 10.1 Договору рахунок клієнта може бути закрито за власним бажанням клієнта або у випадках передбачених чинним законодавством України та нормативно-правовими актами НБУ.

21.10.2013 між сторонами укладено додаткову угоду №01, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що на період дії договору банківського рахунку юридичної особи клієнт здає в банк виручку (готівку) в такі строки: щоденно (а.с. 15 на звороті).

Договір та додаткову угоду підписано та скріплено печатками сторін.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.04.2016 №234 "Про віднесення ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 №463 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" строком на один місяць з 05.04.2016 до 04.05.2016, та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення повноважень тимчасового адміністратора Банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.04.2016 №560, продовжено строки тимчасової адміністрації в Банку до 04.06.2016 включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 №46-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03.06.2016 №913 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ ХРЕЩАТИК" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Банку та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.04.2018 №994 було призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" Славкіну Марину Анатоліївну.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.05.2018 року і за № 1452 продовжено строк здійснення процедури ліквідації Банка та повноваження ліквідатора Банка Славкіної Марини Анатоліївни на 2 роки по 05.06.2020 року включно.

Банком відповідно до п. 1.1 Договору виконано свої зобов`язання, а саме -відкрито поточний рахунок відповідачу № НОМЕР_1 , за яким здійснювались операції та надавались послуги, що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку за період з 22.02.2016 по 31.05.2016. (арк. 19-31)

Проте, відповідач в порушення зобов`язань за договором оплату в розмірі

11 146, 75 грн. за надані послуги не здійснив.

В зв`язку із неналежним виконанням умов договору банківського рахунку 13.04.2017 року позивач направив на адресу відповідача ТзОВ "ДРУЖБА" лист № 9 -1/1929 з вимогою в семиденний строк усунути порушення умов договору та погасити заборгованість за надані послуги (арк. 18).

Несплата відповідачем коштів в порушення умов договору і стали підставою для звернення позивача до Господарського суду Миколаївської області з відповідним позовом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного Кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1067 Цивільного кодексу України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Відповідно до ч. 1 ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судова колегія зазначає, що згідно наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку за період з 22.02.2016 по 31.05.2016 підтверджується факт надання банком послуг відповідачу, однак станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 11146,75 грн., як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Судовою колегією не приймаються до уваги посилання апелянта на той факт, що йому не відомі тарифи банку, оскільки умовами договору сторони погодили розрахунково-касове обслуговування клієнта відповідно до тарифів банку, зокрема, конкретного тарифного пакету банку "Акція. Тарифний план "Стандартний NIK", на який міститься посилання в розділах ІІ, ІV підписаного сторонами договору, а з банківської виписки, наявної в матеріалах справи вбачається, що позивачем проводилося списання коштів за період з 22.02.2016 по 01.04.2016 за розрахунково-касове обслуговування.

Так, згідно вказаної виписки банком проводилося списання комісії за платіжні доручення в системі Клієнт-банк абонентської плати за користування в системі Клієнт-банк, абонплата за розрахункове обслуговування.

Крім того, з банківської виписки вбачається, що відповідачем у період з 22.02.2016 по 31.05.2016 було отримано готівку в розмірі 3605000 грн. з поточного рахунку та не сплачено комісію за касове обслуговування в розмірі 0.3%, у зв`язку з чим судова колегія погоджується з розрахунком суми заборгованості цієї комісії в розмірі 10815,00 грн.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів на спростування правильності застосування тарифів банком в розмірі заявленому до стягнення та контррозрахунку (у випадку необхідності), які б свідчили з якими саме нарахуваннями (комісії, абонплати) він не погоджується. Жодних доказів вжиття заходів щодо отримання в банку вказаних тарифів відповідачем суду не подано.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що позовна вимога в частині стягнення заборгованості в розмірі 11 146, 75 грн. за отримані послуги за період з 14.04.2016 року по 03.06.2016 року є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Судовою колегією розглянуто та відхилено доводи апелянта стосовно того, що відповідачем з невідомих підстав не списано кошти з рахунку клієнта, з огляду на приписи п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Таким чином, під час тимчасової адміністрації не здійснюється припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суд про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 952, 95 грн. та інфляційних втрат в сумі 3 878, 92 грн., з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

З огляду на зазначене, а також перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми індексу інфляції в розмірі 3 878, 92 грн. та 3 % річних у сумі 952, 95 грн., апеляційної інстанції погоджується з правильністю розрахунків та задоволення судом першої інстанції позовних вимог в цій частині.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Судова колегія також звертає увагу скаржника на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою (рішення у справах "Серявін та інші проти України", "Руїз Торіха проти Іспанії"), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Трофимчук проти України").

Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено всі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку. Інші аргументи сторін, які не впливають на суть прийнятого рішення, не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19 по справі №915/462/19 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19 по справі №915/462/19 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДРУЖБА" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19 по справі №915/462/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.19 по справі №915/462/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуючий Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош