ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Справа № 915/1789/18

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., за участю секретаря судового засідання Матвєєвої А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Першого заступника прокурора Миколаївської області (вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54030)

в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (вул. Хрещатик, 30, м. Київ, 01601, )

до відповідачів:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (вул. Чкалова, 20, а/с 34, м. Миколаїв, 54017, );

2. Громадської організації інвалідів Херсонське товариство інвалідів (вул. Поповича, 4, кв. 34, м. Херсон, 73000, )

про: визнання недійсним договору оренди державного майна та його повернення,

за участі представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача 1: Стасюк О.Д. за довіреністю,

від відповідача 2: не з`явився,

прокурор: Жмура Л.С.,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2018 Перший заступник прокурора Миколаївської області (надалі Прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №05/2-542вих-18 від 14.12.2018 в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до відповідачів: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області, Громадської організації інвалідів Херсонське товариство інвалідів про визнання недійсним договору оренди державного майна та його повернення.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на норми ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 42 Господарського кодексу України, ст. ст. 14 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та мотивовано тим, що регіональним відділенням укладено оспорюваний договір з порушенням приписів ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», без отримання погодження від органу управління позивача у справі на укладення договору оренди державного майна поза конкурсом, договір укладено з громадською організацією інвалідів, якою у супереч норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не створено окремої юридичної особи, метою якої є саме підприємницька діяльність.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2018, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1789/18 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою суду від 21.12.2018 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.01.2019 позовну заяву Першого заступника прокурора Миколаївської області №05/2-542вих-18 від 14.12.2018 з доданими документами та конвертом, а також супровідний лист №05/2-7вих-19 від 04.01.2019 (вх. №202/19 від 08.01.2019), до якого додано позовну заяву №05/2-542вих-18 від 04.01.2019 та докази її направлення сторонам, конверт - повернуто заявнику.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 задоволено апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Миколаївської області, скасовано ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 14.01.2019року про повернення позовної заяви, позовну заяву Першого заступника прокурора Миколаївської області №05/2-542вих-18 від 14.12.2018 з доданими документами та конвертом, а також супровідний лист №05/2-7вих-19 від 04.01.2019 (вх. №202/19 від 08.01.2019), до якого додано позовну заяву №05/2-542вих-18 від 04.01.2019 та докази її направлення сторонам, конверт направлено до Господарського суду Миколаївської області для подальшого розгляду.

Ухвалою суду від 05.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 01.04.2019 об 11:30 год., встановлено учасникам справи процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.

01.04.2019 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.04.2019.

16.04.2019 регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області подано суду відзив на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України, докази його надіслання іншим учасникам справи відповідачем подано суду клопотанням від 19.04.2019 при приєднання до матеріалів справи.

Відзивом відповідач-1 заперечує позовні вимоги, просить суд у задоволені позову відмовити.

Заперечення обґрунтовано посиланням на те, що регіональним відділенням у процесі виконання своїх повноважень, за погодженням з позивачем, укладено строковий оплатний договір на майно що вільне від зобов`язань, не залучено до процесу основного виробництва та його оренда, не порушить цілісності майнового комплексу підприємства та не призведе до негативних наслідків в основному виробництві

Відповідач вважає припущеннями посилання прокуратури на порушення умов передачі державного майна на умовах погоджених позивачем. Позивач висунув умови згідно з якими державне нерухоме майно слід передати в установленому законом порядку. Такий порядок встановлено Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та "Порядком проведення конкурсу на право оренди державного майна", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2011 року №906, та дотримано регіональним відділенням при передачі майна в оренду.

Після укладення спірного договору його копію направлено органу управління даного державного майна Міністерству енергетики та вугільної промисловості. У свою чергу Позивач не вбачає порушення положень чинного законодавства при укладенні оскаржуваного договору, отже його воля співпадає з умовами укладеного Договору.

Відсутність ліцензії на торгівлю товарами підакцизної групи відповідач-1 також не вважає доказом порушення положень чинного законодавства оскільки закон зобов`язує отримати спеціальний державний дозвіл, а не встановлює послідовність дій. Оскільки ліцензія є строковою то напевне її здобувач зацікавлений спочатку отримати право на торгівельне місце де планується здійснення такої діяльності, а потім отримати ліцензію, строк дії якої значно менше за строк дії договору оренди.

Вимоги прокуратури щодо реституції відповідач-1 вважає недоведеними, оскільки 01.04.2019 за згодою сторін спірний договір оренди достроково припинено та майно повернуто регіональному відділенню.

У судовому засіданні 23.04.2019 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження у справі на 30 днів, відкладення розгляду справи на 03.06.2019.

10.05.2019 прокурором подано суду відповідь на відзив (вих.. №05/1-313 вих.19 від 07.05.2019), якою прокурор заперечує проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 03.06.2019 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 25.06.2019.

25.06.2019 розгляд справи по суті судом відкладено на 10.07.2019.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

Прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача 2, просить позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідач 1 позовні вимоги заперечує з підстав, викладених у відзиві, зазначає, що на даний час спірний договір розірвано угодою від 04.07.2019, просить у задоволені позову відмовити.

Решта учасників справи правом участі у судовому засіданні не скористались, їх явка у судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

На підставі ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

В ч. 1 ст. 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Розглядаючи цю справу, суд відзначає, що відповідач 2 не скористався своїм правом на викладення міркувань щодо предмету спору у відповідних заявах по суті спору.

Як визначено статтею другою Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області (далі - Регіональне відділення) та Громадською організацією інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» (далі ГОІ «Херсонське товариство інвалідів») укладено договір оренди державного нерухомого майна № РОФ-1637 від 01.08.2018 (далі - Договір), за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину вимощення №VІІ площею 700 кв.м. бази відпочинку «Дружба», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Рибаківка, АДРЕСА_2 та знаходиться на балансі ДП «НАЕК «Енергоатом» та обліковується у ВП «Южно-Українська АЕС» .

За умовами п.п. 1.2., 10.1. Договору вказане майно передається в оренду під розміщення літнього кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи (500 кв.м.) та складу (200 кв.м.) строком до 30.07.2021.

За актом приймання-передавання від 01.08.2018 Регіональним відділенням передано ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» в строкове платне користування державне нерухоме майно частину вимощення № VІІ, площею 700 кв.м. бази відпочинку «Дружба», розташоване за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с. Рибаківка, квартал АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , що знаходиться на балансі ДП «НАЕК «Енергоатом» та обліковується у ВП «Южно-Українська АЕС» і становить за незалежною оцінкою 35000 грн.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору оренди державного майна та повернення майна державі.

Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон) громадські організації осіб з інвалідністю створюються з метою забезпечення рівних прав і можливостей осіб з інвалідністю та їх соціального захисту, виявлення, усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб таких осіб.

Згідно Статуту, затвердженого рішенням зборів ГОІ ««Херсонське товариство інвалідів» від 22.11.2017, організація створена з метою захисту прав та інтересів інвалідів; досягнення інвалідами рівних з іншими громадянами можливостей участі в усіх сферах життя суспільства, інтеграції інвалідів у суспільство (п.3.1).

Основні напрямами діяльності організації визначено п. 3.2 Статуту: благодійна діяльність, поліпшення матеріального становища та сприяння соціальній реабілітації членів організації, які потребують піклування та матеріальної допомоги, сприяння формуванню позитивного відношення суспільства до інвалідів, залучення інвалідів до перукарської діяльності, діяльності у сфері громадського харчування та інших видів діяльності та виконання інших завдань, пов`язаних з питаннями соціальної захищеності і реабілітації інвалідів.

Пунктом 2.4.9 Статуту передбачено, що для досягнення своє мети Організація має право в порядку, передбаченому чинним законодавством, здійснювати необхідну підприємницьку діяльність безпосередньо або через створення в порядку, передбаченому законом, юридичних осіб (товариств, підприємств), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) Організації та сприяє її досягненню.

В свою чергу, за приписами ст. 14 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю, громадські організації осіб з інвалідністю з метою виконання статутних завдань мають право здійснювати необхідну господарську діяльність без мети отримання прибутку, а також господарську та підприємницьку діяльність шляхом створення госпрозрахункових установ і організацій із статусом юридичної особи, а також підприємств заснованих на колективній власності громадських організацій.

Отже, відповідно до положень цього Закону громадські організації інвалідів для зайняття підприємницькою діяльністю зобов`язані створювати окремі юридичні особи.

Як зазначено вище, ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» отримано в оренду державне нерухоме майно - частину вимощення для розміщення літнього кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи та складу.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За приписами ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою одержання прибутку.

В свою чергу, згідно пп. 14.1.212 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, реалізацією товарів підакцизної групи є продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших об`єктах громадського харчування.

Таким чином, реалізація підакцизних товарів є одним з видів підприємницької діяльності, наслідком якої є отримання прибутку. Тобто, орендоване громадською організацією майно фактично отримано в користування для зайняття підприємницькою діяльністю.

Водночас, в порушення ст. 14 Закону, організацією не створено ні госпрозрахункової установи, ні організації зі статусом юридичної особи для продажу товарів підакцизної групи. Зайняття ж підприємницькою діяльністю громадською організацією інвалідів Законом не передбачено.

Крім того, роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватись суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій (ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»). Ліцензія видається терміном на 1 рік та підлягає обов`язковій реєстрації в органах доходів та зборів.

Відповідно до ст.212 Податкового кодексу України, суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, який здійснює реалізацію підакцизних товарів сплачує підакцизний податок. Отже, для продажу товарів підакцизної групи громадська організація має отримати ліцензію та сплачувати акцизний податок.

Крім того, під час укладення оскаржуваного договору Орендодавцем порушено вимоги Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Так, відповідно до ч.2 ст.9 цього Закону фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві.

У разі надходження до орендодавця заяви про оренду нерухомого майна, орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п`ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном.

За приписами ч. 3 цієї статті, орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п`ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Листом від 26.04.2018 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України надало згоду на укладення договору строком на 2 роки 364 дні за умови використання майна під розміщення літнього кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи та складу, без права приватизації та суборенди, продовження терміну дії договору за обов`язковою згодою ДП НАЕК «Енергоатом» та органу управління. До складу конкурсної комісії на право оренди майна запропоновано включити представника балансоутримувача.

Таким чином, Міністерство - як власник майна, надало згоду на оренду вищезгаданого державного майна саме за умови проведення конкурсу.

Водночас, регіональним відділенням Фонду конкурс не проводився, а договір оренди укладено із ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» на пільгових умовах відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Проте, надання в оренду майна Громадській організації інвалідів без проведення конкурсу, Міністерством не погоджувалось.

Отже, під час укладення оспорюваного договору регіональним відділенням, в порушення вимог ст. 9 Закону «Про оренду державного та комунального майна», не отримано погодження від органу управління на укладення договору оренди державного майна поза конкурсом.

Заперечення відповідача-1 щодо передання спірного майна в оренду за згодою орендодавця із дотриманням Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №906, суд вважає такими, що спростовуються зазначеними вище обставинами справи та нормами права.

Стосовно заперечень відповідача-1 стосовно безпідставності позовних вимог у зв`язку з достроковим розірвання договору оренди спірного майна, суд зазначає, що оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

(аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Отже заперечення відповідача-1 в цій частині суд вважає безпідставними.

Стосовно тверджень відповідача про те, що прокурором не взято до уваги положення ст. 217 Цивільного кодексу України про те, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, господарський суд зазначає, що як витікає з положень спірного договору, його предмет (замощення) є цілим (неподільним), договір в своєму врегулюванні відносин користування ним не має діференційованих норм щодо окремих частин замощення, отже часткове визнання недійсним договору оренди без суттєвої зміну характеру правовідносин сторін є неможливим.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи те, що ГОІ «Херсонське товариство інвалідів», всупереч норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не створено окремої юридичної особи, метою якої є саме підприємницька діяльність та регіональним відділенням Фонду державного майна не дотримано вимоги ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до ст.ст.16, 203, 215 Цивільного кодексу України укладений між цими сторонами договір оренди державного майна № РОФ-1637 від 01.08.2018 підлягає визнанню недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Аналогічна норма щодо обов`язку повернення майна міститься в ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України.

Ураховуючи викладене, наявні підстави для повернення ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» Регіональному відділенню Фонду державного майна по області орендованого майна - частини вимощення №УШ, площею 700 кв.м. бази відпочинку «Дружба», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Разом з тим, враховуючи що договір станом на момент винесення рішення розірвано, майно повернуто Регіональному відділенню Фонду державного майна, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Підстави звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави обґрунтовано наступним.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України на прокуратуру покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

За приписами ч.4 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі надходження заяви про оренду майна від громадської організації осіб з інвалідністю, оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без проведення конкурсу.

Водночас, беручи до уваги вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» щодо необхідності створення громадськими організаціями інвалідів окремих юридичних осіб для зайняття підприємницькою діяльністю, громадська організація, після створення такої установи чи організації, не могла б отримати вказане майно в оренду поза конкурсом. В такій ситуації виникла б необхідність у проведенні конкурсу, що в свою чергу розширило б коло осіб, які мали намір брати участь у конкурсі, збільшило б ймовірність отримання більш вигідної орендної плати та підвищило б ефективність використання державного майна.

Окрім того, відповідно до Реєстру неприбуткових установ та організацій ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» є неприбутковою організацією та, відповідно до п. 133.4 ст. 133 Податкового кодексу, не є платником податку на прибуток. Водночас, за зайняття підприємницькою діяльністю та отримання прибутку організація мала б сплачувати передбачені законодавством податки, у тому числі за реалізацію підакцизних товарів, якою планує займатись другий відповідач.

Несплата ж податків до державного бюджету спричиняє шкоду економічним інтересам держави, загрожує невиконанням загальнодержавних та місцевих програм, які фінансуються з бюджету, підриває основні принципи існуючого ладу. Зокрема, ненадходження коштів унеможливлює здійснення з Державного бюджету видатків, пов`язаних з виконанням найважливіших функцій держави, визначених Конституцією України: на забезпечення конституційного ладу держави, територіальної цілісності, недоторканності України та суверенітету, забезпечення громадського порядку, безпеки та судової влади, на економічну діяльність держави, на утримання установ та закладів соціально-культурної сфери, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

За приписами ч.4 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі надходження заяви про оренду майна від громадської організації осіб з інвалідністю, оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без проведення конкурсу.

Водночас, беручи до уваги вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» щодо необхідності створення громадськими організаціями інвалідів окремих юридичних осіб для зайняття підприємницькою діяльністю, громадська організація, після створення такої установи чи організації, не могла б отримати вказане майно в оренду поза конкурсом. В такій ситуації виникла б необхідність у проведенні конкурсу, що в свою чергу розширило б коло осіб, які мали намір брати участь у конкурсі, збільшило б ймовірність отримання більш вигідної орендної плати та підвищило б ефективність використання державного майна.

Окрім того, відповідно до Реєстру неприбуткових установ та організацій ГОІ «Херсонське товариство інвалідів» є неприбутковою організацією та, відповідно до п. 133.4 ст. 133 Податкового кодексу, не є платником податку на прибуток. Водночас, за зайняття підприємницькою діяльністю та отримання прибутку організація мала б сплачувати передбачені законодавством податки, у тому числі за реалізацію підакцизних товарів, якою планує займатись другий відповідач.

Несплата ж податків до державного бюджету спричиняє шкоду економічним інтересам держави, загрожує невиконанням загальнодержавних та місцевих програм, які фінансуються з бюджету, підриває основні принципи існуючого ладу. Зокрема, ненадходження коштів унеможливлює здійснення з Державного бюджету видатків, пов`язаних з виконанням найважливіших функцій держави, визначених Конституцією України: на забезпечення конституційного ладу держави, територіальної цілісності, недоторканності України та суверенітету, забезпечення громадського порядку, безпеки та судової влади, на економічну діяльність держави, на утримання установ та закладів соціально-культурної сфери, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі, а також ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів, а Фонд державного майна України та його регіональні відділення, в свою чергу, забезпечують захист майнових прав держави на території України відповідно до законодавства.

Власником переданого в оренду майна є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Згідно Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Міненерговугілля веде облік об`єктів державної власності, що належать до сфери управління Міненерговугілля, здійснює контроль за їх ефективним використанням та збереженням.

Водночас, Міністерством як власником майна, не здійснюються заходи для усунення порушень вимог законодавства, що свідчить про неналежне виконання зазначеним органом своїх функцій щодо контролю за ефективним використанням державного майна.

Відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Положення про регіональне відділення Фонду державного майна по області регіональне відділення є уповноваженим органом у сфері оренди державного майна.

Проте, враховуючи допущені регіональним відділенням порушення вимог закону під час укладання договору з громадською організацією інвалідів та його статус відповідача у цій справі, суд вважає наявними підстави для здійснення органами прокуратури захисту в суді інтересів держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, як власника державного майна.

Керуючись наведеними міркуваннями, господарський суд погоджується з твердженнями прокурора, вважає необхідним позов задовольнити частково, в частині позовних вимог про повернення майна провадження у справі підлягає закриттю.

Судові витрати, відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, у разі задоволення позову підлягають покладенню на відповідачів.

Отже, сплачений прокуратурою при поданні позову судовий збір підлягає: згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» - частковому поверненню, в решті - покладенню на відповідачів порівну.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 77, 79, 86, 129, 201, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір оренди державного майна №РОФ-1637 від 01.08.2018, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Миколаївській області та Громадською організацією інвалідів «Херсонське товариство інвалідів».

3. В решті позовних вимог закрити провадження.

4. Стягнути з Фонду державного майна України по Миколаївській області (вул. Чкалова, 20, а/с 34, м. Миколаїв, 54017, ) на користь прокуратури Миколаївської області (р/р 0340, , Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 грн.

5. Стягнути з Громадської організації інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» (вул. Поповича, 4, кв. 34, м. Херсон, 73000, ) на користь прокуратури Миколаївської області (р/р 0340, , Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в сумі 960,50 грн.

6. Повернути Прокуратурі Миколаївської області (вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54030) зі спеціального фонду Державного бюджету України (Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО банку 899998, рахунок 3007, одержувач: УК у м. Миколаїв 22030101, , код класифікації доходів: 22030101, Назва коду класифікації доходів: судовий збір, назва суду: Господарський суд Миколаївської області) судовий збір, сплачений при поданні позову за платіжним дорученням №1889 від 11.12.2018 в розмірі 1921 грн.

7. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

8. Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

9. Рішення може бути оскаржене в порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (вул. Хрещатик, 30, м. Київ, 01601, )

відповідач: Фонд державного майна України по Миколаївській області (вул. Чкалова, 20, а/с 34, м. Миколаїв, 54017, ).

відповідач: Громадська організація інвалідів «Херсонське товариство інвалідів» (вул. Поповича, 4, кв. 34, м. Херсон, 73000, )

Повний текст судового рішення складено і підписано 19.07.2019.

Суддя В.О. Ржепецький