СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2019 р. Справа № 922/3643/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П. (вх.№1597Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 (суддя С.Ч. Жельне, повний текст рішення складено 25.04.2019) у справі №922/3643/18

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Краснокутської селищної ради, смт. Краснокутськ, Харківська область;

до Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П., смт. Краснокутськ, Харківська область;

про стягнення коштів 81107,11 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Краснокутської селищної ради з позовною заявою до Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П., в якій просить суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти за користування земельної ділянкою у сумі 81107,11 грн.

Посилаючись на ст.1212-1214 ЦК України прокурор позов обґрунтовує тим, що відповідач в період з 01.01.2016 по 30.09.2018 викорустовував земельну ділянку №:01:001:1960, площею 0,94 га без укладання відповідного договору не сплачуючи при цьому орендну плату за її користування.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 (суддя С.Ч. Жельне) позов задоволено повністю.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що прокуратура не може представляти інтереси територіальної громади, оскільки інтереси держави повинні захищати відповідні суб'єкти владних повноважень. На думку апелянта, фактично відбулася заміна належного суб'єкта владних повноважень - Краснокутської селищної ради, який має права та наділений повноваженнями захищати свої інтереси в суді самостійно.

21.05.2019 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду даної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ "Лідія" Хлевняк А.П. та роз'яснено прокурору та позивачу про право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі були отримані Дергачівською місцевою прокуратурою та Краснокутською селищною радою, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення №260 та №251.

Копія ухвали Східного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, направлена на юридичну адресу зазначену у апеляційній скарзі ФГ «Лідія» Хлевняк А.П., повернута до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Пунктом 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до п.4 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за місцезнаходженням.

Приймаючи до уваги, що ухвалу Східного апеляційного господарського суду було направлено 24.05.2019 рекомендованим листом № 243 на юридичну адресу ФГ «Лідія» Хлевняк А.П. та доставлено за вказаною у апеляційній скарзі адресою, але апелянт не забезпечив отримання рекомендованої кореспонденції, колегія суддів вважає, що відповідно ч.7 ст. 120 ГПК України ухвала є врученою і учасник процесу є належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Крім того, інформацію про час розгляду справи апелянт міг дізнатись на веб-сайті http://court.gov.ua/fair/ або в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Таким чином, Східним апеляційним господарським судом було здійснено всі можливі заходи щодо повідомлення апелянта ФГ «Лідія» Хлевняк А.П. про час та місце проведення судового засідання.

Приймаючи до уваги, що клопотань від учасників процесу про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду не надходило, апеляційна скарга розглядається в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Дергачівська місцева прокуратура надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5434 від 04.06.2019), в якому просить апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П. відхилити, рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень вказує на те, що підставою для звернення прокурора з даною позовною заявою стало нездійснення захисту Краснокутською селищною радою майнових прав та інтересів територіальної громади, тобто її пасивна поведінка. Так, усвідомлюючи порушення інтересів територіальної громади та маючи відповідні повноваження для їх захисту, Краснокутська селищна рада за їх захистом до суду не зверталась.

Також відзив надіслала Краснокутська селищна рада (вх.№5589 від 07.06.2019), в якому просить апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П. залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що повністю підтримує позовні вимоги керівника Дергачівської місцевої прокуратури з тих підстав, що відповідач з 01.01.2016 по 30.09.2018 користувався земельною ділянкою без правовстановлюючого документу та не сплачував за користування коштів до місцевого бюджету.

22.07.2019 у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В. проведено повторний автоматичний розподіл по справі № 922/3643/18 та для розгляду зазначеної справи визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, предметом даного позову є вимога прокурора в інтересах держави в особі Краснокутської селищної ради про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у сумі 81107,11 грн. на підставі ст. 1212, 1214 ЦК України у зв'язку з тим, що відповідач в період з 01.01.2016 по 30.09.2018 користувався земельної ділянкою без достатньої правової підстави.

Прокурор в позовній заяві зазначає, що порушення інтересів держави в особі Краснокутської селищної ради полягає у протиправному та безоплатному використанні відповідачем земель комунальної власності, що ослаблює економічні основи територіальної громади та потребує прокурорського реагування. Прокурор наголошує, що Краснокутська селищна рада не звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача недоотриманої орендної плати за землю, що призвело до ненадходження значних коштів до бюджету територіальної громади.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами у провадженні виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів держави».

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі№806/1000/17).

Аналіз ч.З ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Поняття «орган уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження» визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Вказана правова позиція кореспондується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду від 02.10.2018 у справі №4/166 «Б».

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Суд повинен обов'язково перевіряти доводи прокурора щодо правових підстав пред'явлення ним позову на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства. При цьому, оцінюючи в кожному конкретному випадку правові наслідки необґрунтованого допуску прокурора до представництва, слід виходити з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Так, зі змісту позовної заяви прокурора вбачається, що з урахуванням положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Краснокутська селищна рада.

Необхідність звернення прокурора з позовною заявою зумовлена потребою захистити інтереси держави, яка надала органам місцевого самоврядування права розпорядження землями територіальних громад в порядку та спосіб, які передбачені Земельним кодексом України. Таке звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - оплатності користування землями комунальної власності. Суспільний інтерес полягає у повному та своєчасному надходженні орендної плати до місцевого бюджет.

При цьому, в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави (територіальної громади) прокурор вказує на бездіяльність Краснокутської селищної ради, яка полягає у невжитті заходів із урегулювання спірних правовідносин в судовому порядку, що, на думку прокурора, свідчить про неналежний захист цим органом інтересів держави, що стало підставою для звернення до суду прокурора у порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Прокурор зазначає, що порушення інтересів держави в особі Краснокутської селищної ради полягає у протиправному та безоплатному використанні відповідачем земель комунальної власності. Безоплатне використання землі з боку відповідача ослаблює економічні основи територіальної громади, що за доводами прокурора потребує прокурорського реагування у межах наданої йому компетенції.

Прокурор наголошує, що Краснокутська селищна рада не звернулася до суду з позовом про стягнення коштів за користування земельною ділянкою та не вжила інших відповідних заходів щодо стягнення з відповідача недоотриманої орендної плати за землю, що призвело до ненадходження значних коштів до бюджету територіальної громади.

Беручи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що прокурором доведено наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі, а доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі є безпідставними.

Щодо позовних вимог прокурора. Колегія суддів зазначає таке.

Рішенням ХХIV сесії VI скликання від 27.12.2012 (зі змінами від 19.12.2013) Краснокутської селищної ради Харківської області надано дозвіл фермерському господарству "Лідія" Хлевняк А.П. на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування комплексу нежитлових будівель та споруд за адресою: смт.Краснокутськ, вул.Червоних партизан, 2-а.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2018 №144431971 право власності на комплекс нежитлових будівель на споруд за адресою: Харківська область, Краснокутський район, смт.Краснокутськ, вулиця Червоних партизан, 2-а, з 01.03.2012 зареєстровано за фермерським господарством "Лідія" Хлевняк А.П. на підставі свідоцтва про право власності, САЕ 215188 від 23.02.2012.

Відповідно до інформації КП "Краснокутське БТІ" від 12.11.2018 №774 до складу комплексу входять такі будівлі та споруди: столова під літерою "Б-1", загальною площею 67,10 кв.м., зерносклад під літерою "B-1", загальною площею 286,60 кв.м., сіносховище під літерою "Г-1", загальною площею 788,70 кв.м. та тік відкритий №1.

Рішенням ХХХVIII сесії VII скликання №896-VII від 05.09.2018 Краснокутської селищної ради Харківської області фермерському господарству "Лідія" Хлевняк А.П. було передано в оренду земельну ділянку площею 0,9400 га.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.11.2018 №144735673 право оренди на земельну ділянки площею 0,94 га з кадастровим номером №:01:001:1960 було зареєстровано за фермерським господарством "Лідія" Хлевняк А.П. 30.10.2018.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Харківській області відділу у Краснокутському районі від 13.11.2018 №488/115-18 нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 0,94 га, кадастровий номер №:01:001:1960, яка розташована в селищі міського типу Краснокутськ, станом на 2016 рік становить 952 269,78 грн., на 2017 рік - 1 009 385,30 грн., на 2018 рік - 1 010 030,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням XXXII сесії VI скликання Краснокутської селищної ради від 06.02.2014 року №23 "Про встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки" затверджено розміри орендної плати за земельні ділянки, що знаходяться в межах населених пунктів на території Краснокутської селищної ради.

Так, згідно Додатку до рішенням XXXII сесії VI скликання Краснокутської селищної ради від 06.02.2014 року №23 "Про встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки" промислові та сільськогосподарські підприємства, підприємства транспорту та зв'язку, площа земельних ділянок яких становить понад 500 квадратних метрів сплачують орендну плату в розмірі 4% від їх нормативної грошової оцінки.

На підставі розрахунку, проведеного Краснокутською селищною радою, розмір недоотриманих доходів за фактичне користування фермерським господарством "Лідія" Хлевняк А.П. земельною ділянкою площею 0,94 га, кадастровий номер №:01:001:1960, яка розташована за адресою: вул.Червоних партизан, 2-а, смт.Краснокутськ, у вигляді орендної плати за землю за період з 01.01.2016 по 30.09.2018 складає 81 107,11 грн.

З позовної заяви вбачається, що прокурор на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі 81 107,11 грн. за період з 01.01.2016 по 30.09.2018., посилаючись на те, що відповідач не набувши належних прав власності або користування на земельну ділянку площею 0,94 га, яка розташована за адресою: вул.Червоних партизан, 2-а, смт.Краснокутськ, використовував до 30.10.2016 земельну ділянку без достатніх правових підстав і не сплачував орендної плати.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних з таких підстав.

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач володіє комплексом нежитлових будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці 0,94 га за адресою: Харківська область, Краснокутський район, смт.Краснокутськ, вулиця Червоних партизан, 2-а. Проте, відповідне право користування щодо вказаної земельної ділянки було зареєстровано тільки 30.10.2018.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, норма статті 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільний кодекс України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Тобто, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельними ділянками у встановленому законодавчими актами розмірі, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Навіть за умови правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, в обраний позивачем спосіб захисту відбувається відновлення справедливої рівноваги між правами та обов'язками сторін спору, встановлення якої ґрунтується на визначеній нормами земельного законодавства умові платності використання земельної ділянки.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Матеріали справи свідчать про те, що до 30.10.2018 відповідач не був постійним землекористувачем земельної ділянки, а отже не був і суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов'язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Відповідач у період з 01.01.2016 по 30.09.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою орендну плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Таким чином, з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов'язок укласти та зареєструвати договір оренди на вищезазначену земельну ділянку. Цього обов'язку відповідач не виконав, а отже без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.

Відтак, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

За розрахунком позивача, розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна за період з 01.01.2016 по 30.09.2018 склав 81 107,11 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно збережені кошти за користування земельної ділянкою №:01:001:1960, площею 0,94 га в період з 01.01.2016 по 30.09.2018 у сумі 81107,11 грн.

Таким чином, відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 залишити без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Лідія" Хлевняк А.П. на рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3643/18 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.С. Хачатрян