ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 902/125/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Селіваненко В.П., Студенець В.І.,

розглянувши касаційну скаргу в порядку письмового провадження Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Вінницької області

у складі судді Нешик О.С.

від 11.07.2018

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Розізнаної І.В., Грязнова В.В., Мельник О.В.

від 20.11.2018

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор"

про стягнення 270008,09 грн заборгованості згідно договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Дочірнього підприємства "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" про стягнення 270008,09 грн заборгованості, що нарахована в зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, з яких: 237983,22 грн - пеня, 21697,11 грн - 3% річних та 10327,76 грн - сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договору газу №16-222-Н від 30.12.2015 в частині проведення своєчасного розрахунку за поставлений природний газ. У зв`язку із допущеним відповідачем простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ст.ст. 549, 625 ЦК України нараховані інфляційні втрати, 3% річних та пеня.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірнім підприємством "Монтажник" товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Валінор" (споживач) укладено договір купівлі-продажу природного газу №16-222-Н (далі - Договір), згідно якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ (далі газ), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 2.1. Договору продавець передає покупцеві з 01.01.2016 по 30.09.2016 газ обсягом до 2373,479 тис. куб. м.

Згідно з п. 3.2. Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціну газу сторонами встановлено у розділі 5 Договору з урахуванням додаткових угод № 2 від 31.03.2016, № 3 від 30.04.2016.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

02.03.2016 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015, якою сторонами в пункт 6.1. договору додано останній абзац в наступній редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням п. 10.2. цього Договору укладення договору(ів) про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим Договором, не звільняє покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, включаючи, але не обмежуючись обов`язком покупця сплатити на користь продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України".

В подальшому відповідно до додаткової угоди №2 від 31.03.2016 сторонами викладено п. 6.1. Договору у наступній редакції: "Оплата планових обсягів газу здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу".

Відповідно до додаткової угоди №4 від 22.08.2016 сторонами доповнено пункт 6.1. Договору абзацами три і чотири у наступній редакції: "Оплата вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживача пільг, субсидій та компенсацій може проводитись за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року не змінює строків та умов розрахунків за цим договором".

Відповідно до п.7.2 Договору в редакції укладеної між сторонами додаткової угоди №4 від 22.08.2016 у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року.

У пункті 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє, в частині реалізації газу до 30.09.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору).

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 12.12.2018 звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 і рішення Господарського суду Вінницької області від 11.07.2018 у справі №902/125/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 230264,63 грн пені та 18498,50 грн 3% річних. Прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення 230264,63 грн пені та 18498,50 грн 3% річних, у стягненні яких було відмовлено, задовольнити. Відшкодувати за рахунок відповідача понесені Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» судові витрати.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що постанова та рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального - ст. 629 ЦК України, та процесуального - ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 236, ст. 277, ч. 3 ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, права, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягають скасуванню з наступних підстав.

Сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо оплати отриманого у січні - вересні 2016 року природного газу виконував несвоєчасно, з порушенням встановленого п. 6.1 договору строку, в зв`язку з чим у відповідності до умов договору (п. 7.2 договору, п. 1, 2, 5 додаткової угоди №1 від 02.03.2016 та №4 від 22.08.2016) та вимог чинного законодавства (ст. 625 ЦК України) відповідачу за несвоєчасно проведені розрахунки нараховані: пеня в сумі 237983 грн 22 коп., 21697 грн 11 коп. - 3% річних, 10327 грн 76 коп. - інфляційних нарахувань.

У порушення вимог ст. 238, ч. 3 статті 282 ГПК України, в оскаржуваних судових актах судами першої та апеляційної інстанції не наведено мотивів відхилення судом обов`язкових для сторін вимог додаткових угод №1 від 02.03.2016 та №4 від 22.08.2016 до договору на купівлю-продаж природного газу №16-222-Н від 30.12.2015.

В зв`язку з тим, що Господарський суд Вінницької області не врахував посилання позивача на укладення сторонами додаткової угоди №1 від 02.03.2016 та додаткової угоди № 4 від 22.08.2016, він неправомірно відмовив у стягненні пені та 3% річних за зобов`язаннями за період з січня по червень 2016.

При зменшенні розміру пені суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобов`язанні. Крім того, суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Суди не мали права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 ЦК України, не з`ясувавши всіх обставин, з`ясування яких передбачене згаданою нормою.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги повністю, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду прийнята з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Спір по справі стосується стягнення пені, річних та інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договору купівлі-продажу природного газу №16-222-Н від 30.12.2015 щодо оплати отриманого газу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем на підставі умов договору та з урахуванням додаткових угод до нього, нараховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 237983,22 грн - пені, 21697,11 грн - 3% річних та 10327,76 грн - суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що наслідком підписання спільних протокольних рішень на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 є фактична зміна визначеного у договорі №16-222-Н від 30.12.2015 (враховуючи умови додаткової угоди) порядку і строку проведення розрахунків за природний газ відносно сум, які охоплюються такими рішеннями, оскільки підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, НАК "Нафтогаз України" у такий спосіб виявило згоду зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ за договором від №16-222-Н від 30.12.2015.

Крім того, відповідно до Порядку від 11.01.2005 №20 держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. На виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 №20.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Аналогічного правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 31.05.2018 у справі №924/296/18.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються із ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 вказаного Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 цього Кодексу у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Статтею 12 ГК України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Суди встановили, що відповідачем належним чином виконувались умови спільних протокольних рішень, розрахунки проведені у повному обсязі, що свідчить про відсутність підстав для нарахування та стягнення з відповідача сум пені, інфляційних втрат та річних, які нараховані позивачем на суми, які сплачені за спільними протокольними рішеннями.

Враховуючи викладене, а також те, що розрахунки за спожитий природний газ за період з січня по червень 2016 року проводилися відповідачем у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 (спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків №586 від 18.02.2016, №991 від 18.03.2016, №992 від 18.03.2016, №1891 від 19.07.2016, копії платіжних доручень, долучених відповідачем на підтвердження належного та своєчасного виконання умов протокольних рішень), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум пені та 3 % річних за період з січня по червень 2016 року, а саме: 222546,05 грн пені та 18498,50 грн 3% річних.

Водночас інша частина заборгованості за період з липня по вересень 2016 року була погашена відповідачем самостійно за рахунок здійснених часткових оплат, що було враховано також позивачем у розрахунку та підтверджується даними довідки позивача про формування сальдо заборгованості за підприємством відповідача, випискою щодо здійснених операцій за підприємством відповідача за період з 01.12.2015 по 31.01.2017.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3198,61 грн 3% річних та 10327,76 грн інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за період з липня по вересень 2016 року в розмірі 15437,17 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, відповідно до п. 7.2 Договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення. Нарахування пені не здійснюється продавцем на суми оплат, проведені покупцем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

У пункті 9.3 договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних встановлюється тривалістю у 5 років.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що вимога про стягнення пені є правомірною та правильно обрахована позивачем.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру заявленої пені.

Матеріалами справи підтверджено той факт, що відповідач порушив свої зобов`язання за Договором №16-222-Н від 30.12.2015, відтак повинен нести відповідальність у вигляді сплати пені.

Положеннями ч. 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (п. 1 ст. 233 ГК України).

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

З огляду на наведене, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (дискреційні повноваження суду).

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Положеннями ч. 1 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 546 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов`язання.

Судами встановлено, що в даному випадку виконання грошового зобов`язання відбулося у повному обсязі, але з незначним простроченням.

Таким чином, неустойка значною мірою втратила своє призначення саме як вид забезпечення у зв`язку з виконанням основного зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

З огляду на вищезазначене та враховуючи повне виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого природного газу за спірним Договором до звернення з даним позовом, незначний термін прострочення оплати вартості газу, відсутність спричинення збитків позивачу простроченням такої сплати (позивачем таких доказів не надано), а також зважаючи на порядок проведення розрахунків за використаний природний газ, встановлений Постановою КМУ №1082 від 03.12.2008, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, для зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені при прийнятті рішення у даній справі.

Відповідач, не є газовидобувною компанією, а всі кошти, що надходять в рахунок оплати послуг з газопостачання населення, бюджетних установ та інших споживачів спрямовуються за затвердженим алгоритмом, у відсотковому співвідношенні на оплату спожитого природного газу. Також, судом першої інстанції правомірно взято до уваги нестабільність надходжень коштів від побутових споживачів (п. 1.2 договору №16-222-Н від 30.12.2015), внаслідок чого відповідач не мав змоги своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти за отриманий газ.

Колегія суддів підтримує висновки судів про те, що внаслідок порушення умов Договору в частині несвоєчасного розрахунку за поставлений у липні-вересні 2016 року природний газ з порушенням строків, встановлених Договором, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7718,59 грн (50% від заявленої суми до стягнення) пені.

При цьому доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують, оскільки стягнення її в повному розмірі, виходячи з фактичних обставин справи, встановлених господарськими судами, не відповідала б завданню господарського судочинства - справедливому розгляду та вирішенню справи.

Окрім того, зазначаючи в касаційній скарзі про те, що господарським судом не було з`ясовано чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання, а також не було оцінено розмір таких збитків, скаржник разом з тим, всупереч вимог статей 74, 80 Господарського процесуального кодексу України не надав ні суду першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції доказів, які б підтверджували його позицію. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій не було допущено порушень статей 236, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо решти позовних вимог, колегія суддів вважає, що у їх задоволенні було цілком правомірно відмовлено.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, колегією суддів відхиляються, оскільки останні є такими, що не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, а суд касаційної інстанції в силу частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Матеріали справи свідчать про те, що суд першої та апеляційний інстанції правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішили спір у справі.

Доводи заявника касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законної та обґрунтованої постанови апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції Касаційний господарський суд не вбачає.

З огляду на зазначене Касаційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги - без задоволення.

9. Судові витрати

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 11.07.2018 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2018 у справі №902/125/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді В. Селіваненко

В. Студенець