ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2019 р. Справа№ 910/13/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Разіної Т.І.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача Зажома І.В.

Олененко О.В.

від відповідача Абросімов С.С.

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "МАНЕЖ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 (повний текст рішення складено 18.04.2019)

у справі №910/13/19 (суддя Пінчук В.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАНЕЖ"

до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

про припинення зобов`язань за договорами, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» про припинення зобов`язань за договорами.

Позов мотивовано тим, що позивачем повністю виконано зобов`язання за Договором кредитної лінії, яке полягало у виконанні грошового зобов`язання шляхом перерахування коштів та зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивач не довів факту припинення всіх взаємовідносин за договором, а отже відсутні підстави для припинення зобов`язань за договором кредитної лінії та іпотечним договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 року у справі №910/13/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, при розгляді спору суд не в повному обсязі дослідив усі обставини, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення. Зокрема, за твердженням позивача, станом на 29.08.2017 після сплати грошових коштів в сумі 1093671,68 грн. на виконання Договору кредитної лінії за ним рахувалась непрострочена заборгованість в сумі 306 328,32 грн., яку він просив списати з належного йому банківського рахунку в рахунок погашення заборгованості, однак, відповідач на неодноразові вимоги позивача вказані гроші не перерахував, що призвело до неправомірного нарахування відсотків за користування коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості. З огляду на викладене, позивач вважаючи, що зобов`язання припинене шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, посилається на не з`ясування вказаних обставин судом першої інстанції.

Крім того, позивач вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки судом не було своєчасно та належним чином розглянуто заяву про забезпечення позову.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Разіна Т.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 у справі №910/13/19 залишити без руху, надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2019, після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 у справі №910/13/19. Запропоновано відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу, а позивачу - відповідь на відзив. Розгляд справи призначено на 11.07.2019.

21.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

03.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 11.07.2019 року представники позивача та відповідача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, представник позивача просив вимоги апеляційної скарги задовольнити, натомість представник відповідача просив відмовити у задоволення апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» був укладений договір банківського рахунку № 16-07-15-000435 (надалі - Договір банківського рахунку).

На підставі вказаного договору позивачу був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 .

20.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНЕЖ» та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» був укладений договір кредитної лінії № 093 (надалі - Договір кредитної лінії). (т.1, а.с. 11-14).

На підставі вказаного Договору кредитної лінії позивачу відкрито кредитну лінію до 19.07.2017 року в наступних розмірах:

- в розмірі 1400000,00 грн. - з 20.07.2016 р. по 19.05.2017 р.

- в розмірі 933333,34 грн. - з 19.05.2017 р. по 19.06.2017 р.

- в розмірі 466666,67 грн. з 20.06.2017 р. по 19.07.2017 р.

Відповідно до п. 2.1 Договору кредитної лінії в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник надає кредитодавцю в іпотеку /заставу наступне майно:

- в термін до 20.07.2016 року надає в іпотеку частину нежитлової будівлі (літ. «HIV», пд.»), а саме: приміщення підвалу з № ІІ, приміщення 1-го поверху за № 18, загальною площею приміщень 856,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Громова, 146/9 та належить на праві власності позичальнику.

- в термін до 20.07.2016 року надає в заставу кредитодавцю виробниче обладнання (складські стелажі) у кількості 42 одиниць, що знаходяться за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Громова, 146/9 та належить на праві власності позичальнику ( договір застави від 20.07.2016 р. за № 093/2 ).

Згідно з п. 3.2.1. договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення фактично отриманого кредиту шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у валюті отриманого кредиту на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ «ДАІМАНТБАНК», МФО 320854, якщо інше не буде погоджено сторонами в додаткових угодах до цього договору, та забезпечити повне повернення фактично отриманого кредиту в останній день періоду, вказаного в п. 1.1. цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору за несвоєчасне повернення фактично отриманих позичальником кредитних коштів в межах відкритої згідно цього договору кредитної лінії та/або за несвоєчасну сплату процентів за користування ними та/або за несвоєчасне погашення комісії (й) за цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі діючої на період виникнення прострочення подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення, яка (пеня) нараховується до дати повного погашення заборгованості за кредитом та процентами відповідно, а також штраф у розмірі 50% від суми невиконаного (неналежно виконаного) зобов`язання. При цьому, при розрахунку пені приймається: рік, рівний 360 дням - у разі розрахунку пені в іноземній валюті.

Сторони домовились, що документом, який підтверджує розмір заборгованості позичальника за кредитом є виписка кредитодавця з рахунку на якому кредитодавець здійснює облік заборгованості позичальника за кредитом, а документом який підтверджує розмір заборгованості позичальника зі сплати процентів за користування кредитом, є виписка кредитодавця з рахунку на якому кредитодавець здійснює облік заборгованості позичальника за процентами за користування кредитом. (п. 7.5. договору).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що у період з 23.06.2017 року по 28.08.2017 року сплатив відповідачу кошти за договором кредитної лінії в розмірі 1 093 671, 68 грн.

Залишок боргу за вказаним договором станом на 29.08.2017 року становив 306 328, 32 грн.

Згідно з рішенням правління Національного банку України № 394-рш від 22.06.2017 року "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2663 від 23.06.2017 року "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

З метою часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 20.07.2016 року № 093 позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. (т.1, а.с. 24-25).

У відповідь на листи позивача відповідачем було відмовлено у зарахуванні зустрічних однорідних вимог у зв`язку з відсутністю правових підстав такого зарахування та запропоновано пройти процедуру задоволення вимог кредиторів, передбачену ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». (т.1, а.с. 26).

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манеж» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, які існують між ТОВ «Манеж» та ПАТ «Діамантбанк» здійснивши списання коштів у розмірі 306 328, 32 грн. з поточного рахунку позивача на рахунок відповідача, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за Договором кредитної лінії № 093 від 20.07.2016 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі №910/13547/17, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року та постановою Верховного суду від 16.05.2018 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж» задоволені та зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» здійснити зарахування зустрічних позовних вимог, які існують між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манеж» та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк», здійснивши списання коштів у розмірі 306 328, 32 грн. з поточного рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж» № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ «Діамантбанк» на рахунок останнього в стані припинення № НОМЕР_3 в Національному банку України, код банку 300001, зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за Договором кредитної лінії від 20.07.2016 року № 093. (т.1, а.с. 29-33).

За твердженням позивача, рішення суду про зарахування зустрічних вимог відповідачем не виконано, відповідач в свою чергу зазначеного не спростував.

Позивач звертався до відповідача з вимогою від 13.11.2018 року (№ 70) щодо необхідності виконання рішення суду, на який отримав відповідь уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації «Діамантбанк» від 26.11.2018 року з відмовою виконання рішення суду здійснити зарахування зустрічних позовних вимог, а також з вимогою погасити нараховані штрафні санкції. (т.1, а.с. 40).

У зв`язку із зазначеним позивач просить суд визнати припиненими зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж» за договором кредитної лінії від 20.07.2016 року № 093, іпотечним договором від 20.07.2016 року (т.1, а.с. 15-18) та договором застави № 093/2 від 20.07.2016 року (т.1, а.с. 20-22), що укладені між товариства з обмеженою відповідальністю «Манеж» та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк».

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не виконав належним чином грошове зобов`язання, колегія суддів з вказаними висновками погоджується.

26.04.2017 року відповідач отримав від позивача лист від 25.04.2017 року № 24 з проханням перерахувати залишок на рахунку № НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості по Договору кредитної лінії. (т. 1 а.с. 24)

06.07.2017 року відповідач отримав від позивача лист від 05.07.2017 року вих. № 43 про зарахування зустрічних вимог, в порядку ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». (т.1, а.с. 25).

Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 року у справі №910/13547/17, яке набрало законної сили, було визнано обґрунтованими вимоги позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, для вирішення даного спору необхідно встановити момент виникнення прострочення боржника та момент зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Статтями 202, 203 ГК України передбачено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку. (аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі № 908/3039/16)

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незважаючи на те, що рішення у справі №910/13547/17 набрало законної сили 22.01.2018 року, зустрічні однорідні вимоги в сумі 306 328, 32 грн. є припиненими з моменту отримання відповідачем заяви позивача (т. 1 а.с. 25), а саме з 06.07.2017 року.

Як вбачається з розрахунку наданого відповідачем (т.1, а.с. 86-94) та виписки з особистого рахунку позивача (т.1, а.с. 66-83) позивачу в період з 27.07.2016 року по 31.10.2016 року було надано грошових коштів на виконання кредитного договору в розмірі 1 400 000, 00 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що грошові кошти в розмірі 1 400 000, 00 грн. надані в період з 27.07.2016 року по 31.10.2016 року відповідно до п. 1.1. та п. 3.2.1. договору позивач повинен був повернути банку до 19.05.2017 року.

Також, з виписки з особистого рахунку позивача вбачається, що останнім було здійснено погашення кредиту в сумі 93 671, 68 грн. 13.07.2017 року, тобто з порушенням строків встановлених п. 1.1. договору. (19.05.2017 року). А відтак, починаючи з 20.05.2017 року банк мав право нараховувати пеню за прострочення сплати основного боргу на підставі п.5.1. кредитного договору та штрафу у розмірі 50% від суми невикористаного зобов`язання.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 7.5. договору сторони домовились, що документом, який підтверджує розмір заборгованості позичальника за кредитом є виписка кредитодавця з рахунку на якому кредитодавець здійснює облік заборгованості позичальника за кредитом, а документом який підтверджує розмір заборгованості позичальника зі сплати процентів за користування кредитом, є виписка кредитодавця з рахунку на якому кредитодавець здійснює облік заборгованості позичальника за процентами за користування кредитом.

Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18.06.2003 №254, ст.41 Закону України "Про Національний банк України", частин 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності у банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 №566 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Відтак, наявні в матеріалах справи банківські виписки є належним доказом наявності заборгованості позивача перед відповідачем за спірним кредитним договором.

Враховуючи заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.07.2017 року на суму 306 328, 32 грн., заборгованість станом на 19.07.2017 року становила 1 000 000, 00 грн., яка відповідно до виписки з особистого рахунку позивача була сплачена 28.08.2017 року, що не заперечується сторонами.

В матеріалах справи наявна вимога банку від 04.08.2017 року до позивача про виконання у тридцяти денний строк виконати порушене зобов`язання та погасити у повному обсязі заборгованість, а саме 1 306 328, 32 грн. прострочена заборгованість по кредиту, 3 722, 16 грн. заборгованість по процентам, 42 485, 36 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту та 727 224, 50 грн. штраф, нарахований відповідно до п. 5.1. кредитного договору. (т.1, а.с. 27-28).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Відповідач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти позивачеві, що не заперечується сторонами та встановлено вище. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж періоду з 20.07.2016 року по 19.07.2017 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Умовами кредитного договору, а саме п. 1.1. передбачено, що грошові кошти в розмірі 1 400 000, 00 грн. надані позивачу в період з 20.07.2016 року по 19.05.2017 року, тобто кінцевий строк повернення наданих коштів позивачу є 19.05.2017 року, а не 19.07.2017 року, як помилково вважає апелянт в своїй апеляційній скарзі, що спростовує доводи позивача стосовно того, що на момент початку процедури ліквідації відповідача позивач мав не прострочену заборгованість за договором кредитної лінії в сумі 1 400 000, 00 грн.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною 1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вище, сторони в п. 8.2. визначили, що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, а також погодили строк кредитування (графік погашення кредиту, п. 1.1. договору).

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо припинення нарахування відсотків за кредитом передбачених п. 3.2.3. договору з дня закінчення строку кредитування, враховуючи правову позицію Верховного Суду. Однак колегія суддів звертає увагу, що зазначене не впливає на наявність заборгованості по кредитному договору з огляду на наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 7.4. договору сторони домовились, що погашення заборгованості позичальника перед кредитодавцем за цим договором відбувається в послідовності:

- сума)и) штрафу(ів) та/або пені;

- заборгованість за простроченими комісіями за цим договором;

- поточна заборгованість за комісіями за цим договором;

- заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом;

- поточна заборгованість за процентами за користування кредитом;

- заборгованість по простроченій сумі кредиту;

- поточна заборгованість за кредитом.

Тобто, з умов договору вбачається, що погашення поточної заборгованості за кредитом здійснюється в останню чергу, відтак, на момент зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до рішення у справі №910/13547/17, яке є припиненим з 06.07.2017 року відповідно до умов договору банк має право зараховувати не на погашення поточної заборгованості кредиту, а на погашення заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом.

З огляду на викладене, наданий відповідачем розрахунок відсотків, пені та штрафу колегією суддів приймається до увагу, та встановлює наявну заборгованість позивача, проте не можливо встановити відповідну суму боргу враховуючи зарахування зустрічних однорідних вимог та п.п. 1.1., 5.1., 7.4. кредитного договору.

Колегія суддів звертає увагу, що сторонами не надано до матеріалів справи докази сплати позивачем пені та штрафу взагалі.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не перевірив правильність нарахування відсотків, пені та штрафу та на яку суму заслуговують на увагу, проте не спростовують висновку суду першої інстанції щодо не доведення факту припинення всіх взаємовідносин за договором.

Водночас частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що кінцевий строк кредитування відповідно до п. 1.1. договору є 19.07.2017 року, тобто банк мав право нараховувати відсотки за кредитом до 19.07.2017 року.

Водночас, апелянт стверджує, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації відповідача фактично втратив статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, в зв`язку з чим втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам.

При цьому, позивач посилається на ч.2 ст. 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" нарахування відсотків за вкладами припиняється в останній день перед початком процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Таким чином, на думку позивача в силу наведених положень законодавства відкликання банківської ліцензії (початок процедури ліквідації банку) означає і припинення позивачем як банком нарахування відсотків за кредитним договором як складової банківської діяльності, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій, а тому нарахування і вказування у розрахунку заборгованості сум нарахованих відсотків є неправомірним.

Проте, колегія суддів не погоджується з даним твердженням, оскільки визнання банку неплатоспроможним та його ліквідація не відміняють дію кредитного договору, і обумовлені в ньому зобов`язання сторін повинні виконуватися належним чином.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає, що останній не заслуговують на увагу з підстав того, що момент припинення процентів за кредитом припинився з моменту закінчення терміну кредитування. (правова позиція у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні правовідносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язання позичальника, відсоткової ставки, порядок оплати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем заборгованості по сплаті пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для наявності обставин, для припинення зобов`язань за спірними договорами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів частково погоджується з доводами позивача, що висновки суду щодо обставин справи є помилковими, однак вказані обставини не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів апелянта на порушення норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень ст. 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що несвоєчасний розгляд заяви не призвів до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення з підстав порушення норм процесуального права.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 у справі №910/13/19 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.4 ст.277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що резолютивна частина рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а мотивувальну частина рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2019 у справі №925/956/18 підлягає зміні, шляхом викладення її у редакції зазначеній у постанові.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАНЕЖ" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 року у справі № 910/13/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.04.2019 року у справі № 910/13/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.07.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Т.І. Разіна

М.Г. Чорногуз