РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2019Справа № 910/3928/19

За позовом Споживчого товариства «УТФ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

про стягнення 12192,58грн.

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Я.І. Мухіна

Представники: без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Споживче товариство «УТФ» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (відповідач) про стягнення 12192,58 грн., а саме: 9 031,15 штрафних санкцій за Договором поставки соєвих бобів № 158/2017/КАМ/О (накладна № 22 від 26.06.2017), з яких: 7376,67 грн. пені, 885,20 грн. 3% річних, 769,28 грн. інфляційних втрат, а також 3161,43 грн. втраченої вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання за спірним договором щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 позовну заяву Споживчого товариства «УТФ» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

12.04.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/3928/19 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та позивачу - відповіді на відзив.

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 про відкриття провадження у справі №910/3928/19.

06.05.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що за умовами укладеного між сторонами договору визначено, що у момент поставки товару постачальник повинен надати покупцю: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури та інші супровідні документи згідно діючого законодавства. Так, відповідач стверджує, що в момент поставки товару позивачем не в повному обсязі було надано документи, що передбачені договором, зокрема, не було надано сертифікатів якості, таким чином, до моменту надання повного пакету документів у відповідача не виникало обов`язку з оплати поставленого товару.

Також відповідач заперечив щодо наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, зазначивши, що позивачем невірно розраховано розмір позовних вимог. Так, на думку відповідача, позивачем не враховано, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Разом з тим, стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення 3 161,43 грн. втраченої вигоди, відповідач зазначив, що позивачем взагалі не надано жодних доказів на підтвердження власних тверджень, а відтак не доведено наявність підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди. На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

06.05.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, відповідно до якої відповідач просив відмовити в частині заявлених позивачем вимог про стягнення пені в розмірі 7 376,67 грн., у зв`язку із пропуском позивачем встановленого строку позовної давності для таких вимог.

20.05.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач в повному обсязі заперечив проти доводів відповідача, зазначивши, що за умовами договору відповідач мав оплатити поставлений товар протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного Договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. Позивач зазначив, що всі необхідні документи були передані відповідачеві своєчасно, у свою чергу, відповідачем не було надано заперечень у передбаченому договором порядку. Відтак, позивач зазначив, що твердження відповідача, стосовно ненастання строку оплати товару не відповідають дійсності. Розрахунок інфляційних втрат позивач вважає вірним, враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від останніх до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву і додані до неї докази, відзив на позов, поданий відповідачем 06.05.2019 через відділ діловодства суду, відповідь на відзив, подану позивачем 20.05.2019 через відділ діловодства суду та клопотання про застосування строків позовної давності, подані відповідачем 06.05.2019 через відділ діловодства суду.

Під час розгляду даної справи № 910/3928/19 судом було встановлено, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 905/600/18, у зв`язку з наявністю різної судової практики касаційного суду щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17, від 25.04.2018 у справі № 904/7401/16, від 03.10.2018 у справі № 910/17938/17, з метою дотримання єдності судової практики, враховуючи остаточність постанови Верховного Суду, справа № 905/600/18 передана на розгляд об`єднаної палати.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 905/600/18 прийнято до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.09.2018 та рішення Господарського суду Донецької області від 11.06.2018 у справі № 905/600/18 в частині відмови у стягненні 931 521,49 грн. інфляційних втрат та призначено до розгляду.

Судом враховано, що спори у справі № 910/3928/19 та № 905/600/18 виникли у подібних правовідносинах, зокрема, щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. Предметом позову в обох справах є позовні вимоги, зокрема, про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2019 зупинено провадження у справі № 910/3928/19 до закінчення перегляду справи № 905/600/18 у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 зареєстрована 09.07.2019 та оприлюднена 10.07.2019 в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 поновлено провадження у справі № 910/3928/19.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено наявні в матеріалах справи докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

17.05.2017 між Споживчим товариством «УТФ» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (покупець, відповідач) був укладений Договір поставки соєвих бобів №158/2017/КАМ/О (далі - Договір), відповідно до п. 3.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставки товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до п. 3.2 Договору, предметом договору є поставка соєвих бобів, що вирощується на полях (далі - товар).

Згідно з п. 4.1 Договору, поставка здійснюється постачальником на умовах терміну DAP - (Delivered at place) за адресою: Київська обл., м. Кагарлик, вул. Став`янка, 95.

Поставка товару по даному договору здійснюється на підставі замовлення покупця засобами телефонного зв`язку. В разі погодження замовлення постачальник в телефонному режимі дає згоду на поставку товару (п. 4.2 Договору).

Пунктом 4.3 Договору визначено, що строк поставки товару складає 2 (два) робочих дні з моменту замовлення покупця.

Відповідно до п. 4.4 Договору, у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури; інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Згідно з п.п. 4.7, 4.8 Договору, право власності на товар, що поставляється, переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі товару покупцю та підписання сторонами видаткових накладних. Датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних.

Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем згідно з даними, вказаними в договорі та супровідних документах на товар, які вказані в п. 4.4 даного Договору, та порядку, що визначається чинним законодавством України (п.6.1 Договору).

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що претензії за кількістю та якістю товару мають бути заявлені покупцем в момент прийняття товару.

Згідно з п. 7.1 Договору, вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну партію товару.

Відповідно до п. 7.2 Договору, розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Ціна договору складається з вартості поставленого товару протягом строку дії даного договору (п. 7.4 Договору).

Пунктом 8.1 Договору визначено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з даного договору винна сторона несе відповідальність, визначену даним договором та чинним законодавством України.

За умовами п. 8.3 Договору, за несвоєчасну оплату товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Відповідно до п. 11.1 Договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна зі сторін не заявить письмово про його розірвання, то Договір вважатиметься пролонгованим на 1 (один) рік. Кількість таких однорічних пролонгації даного договору є необмеженою (п. 11.2 Договору).

Згідно з п. 11.3 Договору, закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У позовній заяві позивач зазначив, що на виконання умов Договору на підставі накладної №22 від 26.06.2017 ним було поставлено відповідачу узгоджений сторонами товар на загальну суму 384640,80 грн. Товар було прийнято відповідачем (покупцем) без жодних претензій та зауважень.

Позивач вказав, що з урахуванням п. 7.2 Договору відповідач був зобов`язаний здійснити розрахунок за поставлений товар, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника, у терміни протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання товару, а саме у строк до 03.07.2017 включно.

Проте, відповідач лише 31.07.2017 здійснив оплату за поставлений згідно накладної №22 від 26.06.2017 товар у сумі 384640,80 грн.

Отже, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідач своєчасно не здійснив оплату товару, поставленого за вказаною накладною, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 9031,15 грн. штрафних санкцій за договором, з яких: 7376,67 грн. пені, 885,20 грн. 3% річних, 769,28 грн. інфляційних втрат.

Також позивач зазначив, що після поставки товару відповідачу та повної оплати товару у визначені договором терміни, позивач мав намір розмістити отримані грошові кошти на депозитному рахунку в АТ «КБ «Приватбанк» за депозитною програмою «Строковий депозит», строком на 30 днів під 10% річних. Проте, оскільки відповідач вчасно не виконав своїх зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару, позивач не міг користуватись вказаними грошовими коштами та, відповідно, розмістити їх на депозитному рахунку в банку, у зв`язку з чим, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3161,43 грн. втраченої вигоди.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз умов укладеного між сторонами Договір поставки соєвих бобів №158/2017/КАМ/О від 17.05.2017 свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 ЦК України та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають права та обов`язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами Договору, відповідно накладної №22 від 26.06.2017 та товарно-транспортної накладної №5627611 від 26.06.2017 позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 384640,80 грн.

Наведені документи приймаються судом у якості належних доказів у справі, що підтверджують факт поставки позивачем товару на загальну суму 384640,80 грн. та прийняття цього товару відповідачем без жодних зауважень.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 7.2 Договору, розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Враховуючи дату поставки товару відповідачу 26.06.2017 та умови п. 7.2 Договору, відповідач мав здійснити оплату товару в сумі 384640,80 грн. згідно накладної №22 від 26.06.2017 до 03.07.2017 включно.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату поставленого позивачем товару в сумі 384640,80 грн. 31.07.2017, тобто з порушенням визначеного договором строку. Вказані обставини щодо оплати товару в наведеній сумі та у зазначену дату підтверджуються наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №19587479 від 31.07.2017 та не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи наведене, судом встановлено, що відповідач є порушником грошового зобов`язання з оплати поставленого позивачем спірного товару, та відповідно, у позивача наявні правові підстави для нарахування відповідачу штрафних та фінансових санкцій за порушення строку оплати товару.

В той же час, заперечення відповідача стосовного того, що позивачем своєчасно та в повному обсязі не було надано відповідачу всю необхідну документацію на товар, зокрема, не було надано сертифікатів якості, у зв`язку з чим у відповідача не настало обов`язку зі сплати товару, судом оцінюються критично.

Так, суд зазначає, що умовами укладеного між сторонами Договору не передбачено необхідності надання у момент поставки товару сертифікатів якості на товар, так само як і не встановлено настання обов`язку покупця з оплати товару саме з моменту отримання сертифікату якості.

Суд зазначає, що нормами чинного законодавства України (ч. 1 ст. 692 ЦК України) передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, умовами укладеного між сторонами Договору (п. 7.2) встановлено, зокрема, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

В свою чергу, пунктом 4.4 Договору передбачено, що у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури; інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що в момент поставки товару, позивачем було надано відповідачу товарно-транспортну накладну №5627611 від 26.06.2017, накладну №22 від 26.06.2017 та рахунок-фактури №22 від 26.06.2017. Крім того, накладна №22 від 26.06.2017 підписана уповноваженими представниками обох сторін та скріплена відповідними печатками підприємств, доказів наявності претензій відповідача, наданих відповідно до п. 6.2 Договору, матеріали справи не містять, таким чином суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконано умови Договору, в частині надання обумовлених договором документів на поставлений товар.

При цьому посилання відповідача на п. 5.1 Договору в обґрунтування доводів про те, що у нього не настало обов`язку зі сплати товару, оскільки позивачем своєчасно та в повному обсязі не було надано відповідачу документацію на товар, зокрема, сертифікатів якості, суд відхиляє як безпідставні. Так, п. 5.1 Договору передбачено, що товар, що поставляється за даним Договором, повинен відповідати державним стандартам України та технічним умовам і підтверджуватися сертифікатом якості або іншими документами, які є необхідними для товару даного виду згідно з вимогами діючого законодавства України. Отже, за умовами наведеного пункту Договору товар, що поставляється за даним Договором, повинен підтверджуватися сертифікатом якості. Натомість, даний пункт Договору не встановлює настання обов`язку покупця з оплати товару саме з моменту отримання сертифікату якості. До того ж, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження звернення відповідача до позивача з приводу не отримання ним сертифікатів якості на товар згідно накладної №22 від 26.06.2017, а рівно матеріали справи не містять жодних претензій відповідача щодо якості отриманого ним товару. Також, відповідач не надав суду доказів того, що оплата за поставлений товар була здійснена ним саме після подання позивачем сертифікату якості або будь-яких інших документів.

Положеннями ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п. 8.3 Договору, покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Судом встановлено, що позивачем товар за Договором згідно накладної № 22 було поставлено 26.06.2017, прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару у відповідача почалось з 04.07.2017.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7376,67 грн. пені за період з 04.07.2017 по 31.07.2017.

Врахувавши, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення, зокрема, пені, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення пені за період з 04.07.2017 по 30.07.2017 в сумі 7113,22, тоді як тоді як вимоги позивача про стягнення пені за 31.07.2017 в сумі 263,45 грн. є безпідставними з огляду на фактичну оплату відповідачем спірного товару 31.07.2017.

В той же час, враховуючи, що відповідачем у поданій до суду 06.05.2019 заяві про застосування строків позовної давності, заявлено про пропуск позивачем встановленого чинним законодавством строку позовної давності до вимог про стягнення пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Судом встановлено наявність підстав для нарахування відповідачу пені за прострочення останнім сплати спірного товару за період з 04.07.2017 по 30.07.2017, а отже, встановлено порушення прав позивача у відповідній частині на підставі Договору, на захист яких останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені.

Отже, з огляду на встановлене порушення і наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, судом досліджено наявність підстав для застосування позовної давності та наслідків її спливу у спірному випадку щодо стягнення пені за період з 04.07.2017 по 30.07.2017.

Стягнення неустойки можливе лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною 1 статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 ЦК України, від дня порушення грошового зобов`язання (відповідна позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України із вимогою про стягнення штрафних санкцій (пені) особа може звернутись до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов`язання.

Судом враховано, що в разі якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, водночас, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Керуючись положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України, суд зазначає, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення пені у даній справі починається зі спливом строку виконання зобов`язання з оплати спірного товару, тобто з 04.07.2017. Як встановлено судом стягнення пені в спірному випадку можливе за період з 04.07.2017 по 30.07.2017.

Разом з цим, оскільки, позивач звернувся з даним позовом до суду 28.03.2019 (що підтверджується датою реєстраційного штампу відділу діловодства Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви за вх. № 3928/19), то вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 04.07.2017 по 30.07.2017 в сумі 7113,22 грн. заявлено позивачем із пропуском позовної давності (так, з вимогою про стягнення пені навіть за останній день вказаного періоду - 30.07.2017, - позивач міг звернутись до суду до 30.07.2018).

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення пені в сумі 7376,67 грн. за період з 04.07.2017 по 31.07.2017 задоволенню не підлягають, при цьому в сумі пені 7113,22 грн. за період з 04.07.2017 по 30.07.2017 позивачу належить відмовити з огляду на пропуск ним строку позовної давності, оскільки відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; в сумі пені 263,45 грн. за період 31.07.2017 позивачу належить відмовити з огляду на необґрунтованість вимог у цій частині.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 885,20 грн. 3% річних та 769,28 грн. інфляційних втрат за період з 04.07.2017 по 31.07.2017.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної сплати за поставлений товар, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду викладено в постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки в спірному випадку оплата за товар мала бути здійснена до 03.07.2017, то нарахування інфляційних втрат у такому випадку за умови прострочення оплати можливе було з серпня 2017 року. Однак, як встановлено судом, оплата спірного товару була здійснена відповідачем 31.07.2017, а отже, на останній день місяця (липня 2017 року), в якому платіж мав бути здійснений, заборгованість відповідача була відсутня, а відповідно, відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат за визначений позивачем період, враховуючи при цьому також, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення, зокрема, інфляційних втрат.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення 769,28 грн. інфляційних втрат за період з 04.07.2017 по 31.07.2017 задоволенню не підлягають.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних в сумі 885,20 грн. за період з 04.07.2017 по 31.07.2017, врахувавши, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у цій частині підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача 3% річних в сумі 853,53 грн. за період з 04.07.2017 по 30.07.2017. Тоді як в іншій частині вимог про стягнення 3% річних в сумі 31,61 грн. позивачу належить відмовити.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача втраченої вигоди в розмірі 3161,43 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором, а при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З огляду на зазначені норми законодавства, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідною є наявність чотирьох умов: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення зобов`язання боржником, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб; вини боржника. Крім того, слід врахувати заходи, вжиті кредитором щодо одержання упущеної вигоди. Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності порушника у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення з відповідача 3161,43 грн. упущеної (втраченої) вигоди, позивач зазначав, що якщо б ним у визначений Договором термін було отримано грошові кошти в рахунок оплати поставленого товару, вони були б розміщені на депозитний рахунок в АТ «КБ «Приватбанк» за депозитною програмою «Строковий депозит» строком на 30 днів під 10% річних, і що сума запланованих, але не отриманих, процентів за розміщення отриманих за договором коштів на депозитному рахунку і складає упущену (втрачену) вигоду, яку заявлено до стягнення.

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від розміщення грошових коштів та вжитих ним заходів для одержання доходів, а лише вказано на потенційну, теоретичну можливість розміщення грошових коштів на депозитний рахунок в АТ «КБ «Приватбанк» за депозитною програмою «Строковий депозит» строком на 30 днів під 10% річних, а відтак, доказів, які б визначали гарантовану, безумовну і реальну можливість отримання позивачем доходу від отриманих за договором коштів та розмір втраченої вигоди, позивачем суду не надано.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №910/9938/17.

На підставі викладеного суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3161,43 грн. упущеної (втраченої) вигоди.

На підставі викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 853,53 грн. 3% річних.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем разом із позовною заявою подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, який складається тільки із суми сплаченого судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 134,48 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 232, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код 30160757) на користь Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 30, оф.287; ідентифікаційний код 30839403) 853 (вісімсот п`ятдесят три) грн. 53 коп. 3% річних, 134 (сто тридцять чотири) грн. 48 коп. судового збору.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 18.07.2019.

Суддя Гумега О.В.