РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2019Справа № 910/6242/19

За позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський»

про стягнення 66037,46 грн.

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Мухіна Я.І.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (позивач, КП «Київтранспарксервіс») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (відповідач, ОК «ГКА «Дніпровський») про стягнення заборгованості за Договором № ДПН-2017-12/99 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017 (далі - Договір) у розмірі 66037,46 грн., з яких: 62262,00 грн. основного боргу, 3132,33 грн. пені, 354,47 грн. інфляційних втрат, 1288,66 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем, починаючи з січня 2019 року, обов`язків за Договором щодо своєчасної та повної сплати коштів за експлуатацію фіксованих місць для паркування, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість на суму 62262,00 грн. (основний борг), з вимогою про стягнення якої, а також сум пені, інфляційних втрат та 3% річних з огляду на прострочення грошового зобов`язання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 позовну заяву Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви шляхом:

27.05.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про усунення позивачем недоліків позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 прийнято позовну заяву Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6242/19 та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

В матеріалах справи наявні докази отримання позивачем та відповідачем ухвали Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 про відкриття провадження у справі № 910/6242/19.

18.06.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

20.06.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли пояснення у справі, зокрема, з посиланням на висновок щодо застосування відповідної норми права у подібних правовідносинах, викладений в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

26.06.2019 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, заяву про усунення недоліків, пояснення у справі, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач (КП «Київтранспарксервіс») в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне:

- між позивачем та відповідачем укладено Договір № ДПН-2017-12/99 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017 (далі - Договір або Договір № ДНП-2017-12/99 від 15.12.2017);

- починаючи з січня 2019 року відповідач свої обов`язки за Договором належним чином не виконує та не повністю сплачує кошти за експлуатацію фіксованих місць паркування, у зв`язку з чим, на твердження позивача, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем за період січень, лютий, березень, квітень 2019 року у розмірі 62262,00 грн. (основний борг);

- з метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу № 053/05-630 від 06.03.2019 про сплату заборгованості, проте, відповідач залишив зазначений лист-вимогу без задоволення;

- враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договору, позивач звернувся з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Договором № ДПН-2017-12/99 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017 у розмірі 66 037,46 грн., з яких: 62262,00 грн. основного боргу, 3 132,33 грн. пені, 354,47 грн. інфляційних втрат, 1 288,66 грн. 3% річних.

Відповідач (ОК «ГКА «Дніпровський») згідно відзиву на позовну заяву вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі з огляду на таке:

- пунктом 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541 «Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (далі - Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541), внесено зміну до пункту 3 Положення про збір за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (в редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923), виклавши його з 01 січня 2019 року в такій редакції, згідно якої ставка збору встановлюється за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 квадратний метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, відповідно до рішення та згідно з переліком паркувальних майданчиків, які закріплені за комунальним підприємством «Київтранспарксервіс»;

- враховуючи наведене, а також пункти 3.1, 3.6, 6.4 Договору, відповідач вважає, що п. 3.1. Договору підлягає зміні шляхом викладення в новій редакції з 01.01.2019 на підставі пункту 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541, зокрема: «плата ОК «ГКА «Дніпровський» на користь КП «Київтранспарксервіс» становить 0,98 (нуль гривень 98 копійок) за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 (0 грн. 82 коп.); ПДВ - 0,16 (0 грн. 16 коп.); збір за місця для чаркування транспортних засобів - 0,00 (нуль гривень 00 копійок)»;

- саме в такому розмірі здійснювалися платежі ОК «ГКА «Дніпровський» на користь КП «Київтранспарксервіс» з 01 січня 2019 року;

- враховуючи відсутність дій з боку КП «Київтранспарксервіс» щодо приведення п. 3.1 Договору у відповідність з чинним законодавством, ОК «ГКА «Дніпровський» 14.06.2019 надіслало на адресу КП «Київтранспарксервіс» «Оферту до Договору про внесення змін до Договорів № ДПН-2017-12/99, ДНП-2017-12/100, ДНП-2017-12/101, ДНП-2017-12/102 від 15.12.2017р., шляхом викладення пункту 3.1. в новій редакції відповідно до норм чинного законодавства України»;

- крім того, відповідач звернув увагу, що акти приймання-передачі наданих послуг за січень - квітень 2019 року не відповідають положенням ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, не місять належної та достовірної інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, у зв`язку з чим не можуть бути підписані відповідачем;

- наведені акти були надіслані на адресу ОК «ГКА «Дніпровський» лише в травні 2019 року, 13.06.2019 ОК «ГКА «Дніпровський» надіслано листа КП «Київтранспарксервіс» із викладом заперечень щодо акти приймання-передачі наданих послуг та акту звірки взаєморозрахунків.

Позивач згідно відповіді на відзив не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, з огляду на таке:

- як положеннями Договору, так і положеннями Додаткової угоди № 3 від 27.12.2018 до Договору, плата сторони-2 стороні-1 становить 6,50 грн. (шість грн. 50 копійок) за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу;

- у зв`язку з внесенням змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», а також беручи до уваги Додаток 10 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2019 рік», КП «Київтранспарксервіс» прийнято Наказ від 29.12.2018 № 172 «Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів» (далі - Наказ № 172);

- згідно з Наказом № 172 вартість надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) з 01.01.2019 в межах III територіальної зони паркування становить 6,50 грн., тоді як вартість за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу як згідно Договору, так і згідно Додаткової угоди № 3 від 27.12.2018 до Договору, становить 6,50 грн. (п. 3.1);

- таким чином, вартість одного паркомісця не змінилась та так і складає 6,50 грн., а отже і плата відповідно до Договору та Додаткових угод не змінилась, тому, на думку позивача, підстави для переукладення Договору відсутні, а доводи відповідача про те, що п. 3.1 Договору не відповідає вимогам чинного законодавства, є безпідставними;

- акти приймання-передачі послуг за січень - квітень 2019 містять всі необхідні реквізити як того вимагає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які повністю підтверджують зміст та обсяг господарської операції, а тому доводи ОК «ГКА «ДНІПРОВСЬКИЙ» щодо невідповідності актів приймання-передачі послуг за січень - квітень 2019 року нормам чинного законодавства позивач вважає надуманими та необґрунтованими;

- позивач також зазначив, що встановлений сторонами у Договорі порядок розрахунків не передбачає обов`язкової умови підписання актів приймання-передачі послуг для проведення щомісячних оплат, а отже непідписання сторонами таких актів не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати наданих послуг.

2. Норми права.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Внаслідок укладення Договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП - 2015-07/24 від 20.07.2015 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Аналіз умов укладеного між сторонами Договору свідчить про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором надання послуг.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст. 903 ЦК України встановлює обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1-3статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Оцінка аргументів учасників справи.

15.12.2017 між КП «Київтранспарксервіс» (Сторона-1, позивач) та ОК «ГКА «Дніпровський» (Сторона-2, відповідач) було укладено Договір № ДНП-2017-12/99, відповідно до п. 1.1 якого Сторона-1 надає за плату Стороні-2 право на організацію та експлуатацію 90 (дев`яноста) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 10 (десяти) спеціальних місця для безкоштовно паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дніпровський район, вул. Вершигори, 2 (навпроти у розворот ньому кільці), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - «Фіксовані місця для паркування»), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Під «Фіксованими місцями для паркування» в цьому Договорі визначено експлуатацію 90 (дев`яноста) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 10 (десяти) спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Вершигори, 2 (навпроти у розворот ньому кільці), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (п. 1.2 Договору).

«Фіксовані місця для паркування» вважаються переданими в експлуатацію Стороні-2 з моменту набрання чинності Договору (п. 1.3 Договору).

Пунктом 2.2.6 Договору передбачено обов`язок Сторони-2 своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі Стороною-1 згідно з розділом 3 цього Договору.

Згідно п. 3.1 Договору плата Сторони-2 (відповідача) Стороні-1 (позивачу) згідно умов даного Договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 грн.; ПДВ - 0,16 грн.; збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн.

Загальна сума щомісячних платежів Сторони-2 Стороні-1 по Договору визначена в Графіку платежів (Додаток № 1 до даного Договору) (п. 3.2 Договору).

У пункті 3.3 Договору зазначено, що розрахунок за цим Договором здійснюється шляхом оплати Стороною-2 Стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до даного Договору).

Відповідно до п. 3.6 Договору, плата Сторони-2 Стороні-1, визначена в п. 3.1 Договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за «Фіксовані місця для паркування». В цьому випадку сторони зобов`язуються переукласти договір виходячи із змінених розмірів податків та зборів.

Згідно п. 3.4 Договору Сторона-1 зобов`язана не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт приймання-передачі наданих послуг. Сторона-1 надсилає два примірника Акту приймання-передачі наданих послуг Стороні-2 шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу Сторони-2, яка вказана в цьому Договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання-передачі наданих послуг вважається належним чином переданим Стороною-1 та прийнятим Стороною-2. Сторона-2 зобов`язана протягом п`яти робочих днів з дня прийняття Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та повернути Стороні-1 один примірник Акту (п. 3.1).

Пунктом 3.4 Договору передбачено, якщо в установлений строк Сторона-1 не одержить підписаний Акт приймання-передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Відповідно до п.п. 2.2.6 п. 2.2 Договору Сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі Стороною-1 згідно з розділом 3 цього Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору, цей Договір вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020.

Пунктом 6.4 Договору передбачено, що зміни у цей Договір (за винятком випадку, передбаченому пунктом 3.6. Договору) можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього Договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання Сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

Пункти 6.5, 6.6 Договору містить перелік випадків, коли Сторона-1 має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку, та порядок його розірвання. Пунктом 6.9 Договору визначено право Сторони-2 на розірвання Договору в односторонньому порядку, незалежно від наявності порушення умов цього Договору Стороною-1, за умови письмового повідомлення Сторони-1 про розірвання Договору не пізніше, ніж за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання Договору.

Станом на час розгляду справи Договір є чинним, що не заперечувалось сторонами.

Водночас, до позовної заяви додано копії Додаткових угод № 1 від 30.01.2018, № 2 від 31.08.2018, № 3 від 27.12.2018 до Договору, які фактично підписані та скріплені печаткою лише Сторони-1 (позивача) та не містять підпису Сторони-2 (відповідача).

Враховуючи пункт 6.4 Договору, згідно якого додаткова угода до Договору набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання Сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, та непідписання вказаних Додаткових угод до Договору зі сторони відповідача, у суду відсутні підстави вважати, що такі угоди набрали чинності та являються невід`ємною частиною Договору.

При цьому додана до позовної заяви копія листа № 053/05-1519 від 03.05.2019, згідно якого позивач повторно направив відповідачу на підписання акти надання послуг та Додаткові угоди № 1 від 30.01.2018, № 2 від 31.08.2018, № 3 від 27.12.2018 до Договору з проханням повернути один примірник позивачу, додатково підтверджує що станом на 03.05.2019 вказані Додаткові угоди до Договору не були підписані зі сторони відповідача.

Тож, при вирішенні даного спору суд виходить з умов Договору № ДНП-2017-12/99 від 15.12.2017, які є чинними, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, стягнення заборгованості відповідача з оплати щомісячних платежів за право на експлуатацію фіксованих місць для паркування згідно Договору за січень, лютий, березень та квітень 2019 року в загальній сумі 62262,00 грн. (основний борг).

Враховуючи умови пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 3.3 Договору, відповідач мав сплати щомісячні платежі за надане на підставі Договору право на організацію та експлуатацію 90 місць для платного паркування транспортних засобів з визначеною платою 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу відповідно до кількості днів у місяці в таких сумах та у такий строк:

- за січень 2019 року - в сумі 18135,00 грн. до 21.01.2019 включно (враховуючи ч. 5 ст. 254 ЦК України);

- за лютий 2019 року - в сумі 16380,00 грн. до 20.02.2019 включно;

- за березень 2019 року - в сумі 18135,00 грн. до 20.03.2019 включно;

- за квітень 2019 року - в сумі 17550,00 грн. до 22.04.2019 включно (враховуючи ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Як встановлено судом, на виконання умов Договору відповідачем перераховано на рахунок відповідача лише наступні суми: 2734,20 грн. за січень 2019 року (платіжне доручення № 588 від 04.03.2019), 2469,60 грн. за лютий 2019 року (платіжне доручення № 612 від 13.03.2019), 2734,20 грн. за березень 2019 року (платіжне доручення № 592 від 05.04.2019). За квітень 2019 року не сплачено жодних сум в рахунок щомісячного платежу. Здійснення щомісячних платежів саме в наведених сумах відповідачем не заперечувалось.

Здійснюючи оплату в наведених сумах, відповідач виходив з того, що, на його думку, п. 3.1. Договору підлягає зміні шляхом викладення в новій редакції з 01.01.2019 на підставі пункту 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541, зокрема: «плата ОК «ГКА «Дніпровський» на користь КП «Київтранспарксервіс» становить 0,98 (нуль гривень 98 копійок) за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів -0,82 (0 грн. 82 коп.); ПДВ - 0,16 (0 грн. 16 коп.); збір за місця для паркування транспортних засобів - 0,00 (нуль гривень 00 копійок)».

При цьому відповідач стверджував, що 14.06.2019 ним надіслало на адресу КП «Київтранспарксервіс» «Оферту до Договору про внесення змін до Договорів № ДПН-2017-12/99, ДНП-2017-12/100, ДНП-2017-12/101, ДНП-2017-12/102 від 15.12.2017р., шляхом викладення пункту 3.1. в новій редакції відповідно до норм чинного законодавства України».

Стосовно наведених доводів відповідача судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1.1, 1.2 Статуту КП «Київтранспарксервіс» (далі - Статут), КП «Київтранспарксервіс» (далі - Підприємство) створене згідно з рішенням Київради від 15.03.07 № 261/922, Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до п. 4.1. Статуту, Підприємство у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, указами та розпорядженнями Президента України, рішеннями Київради, розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, іншими нормативними актами та цим Статутом.

З преамбули Договору № ДНП-2017-12/99 від 15.12.2017 вбачається, що при його укладенні сторони керувались рішенням Київської міської ради від 25.12.2008, № 1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва".

Відповідно до п. 17.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених наведеним рішенням Київської міської ради, Правилами паркування транспортних засобів у м. Києві, які є розділом XVII Правил благоустрою міста Києва, визначається єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва з метою, зокрема, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету м. Києва.

Згідно до п. 17.2 Правил благоустрою міста Києва плата за послуги паркування включає в себе ставку збору за паркування, відшкодування витрат на утримання та обслуговування місць для платного паркування, забезпечення планового прибутку уповноваженої особи (оператора) та може включати інвестиційну складову у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, якою передбачена зазначена складова; збір за паркування транспортних засобів - місцевий податок, який згідно із законом запроваджується і зупиняється Київською міською радою на території міста Києва та зараховується до бюджету м. Києва; платники збору за паркування автотранспортних засобів - водії чи відповідні юридичні особи, що паркують транспортні засоби у відведених або спеціально обладнаних для цього місцях.

Відповідно до п. 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Згідно п. 10.2.1 ст. 10 Податкового кодексу України збір за місця для паркування транспортних засобів належить до місцевих податків

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (п. 10.5 ст. 10 Податкового кодексу України).

Згідно п. 268 1.3.1 ст. 268 1 Податкового кодексу України ставки збору встановлюються за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 кв. метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі до 0,075 відсотка мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

20.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 490/6541 «Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (далі - Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541).

Згідно п. 1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541 вирішено внести зміну до пункту 3 Положення про збір за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923), виклавши його в такій редакції: "3. Ставка збору. Ставка збору встановлюється за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 квадратний метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, відповідно до рішення та згідно з переліком паркувальних майданчиків, які закріплені за комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (таблиця 1).".

Водночас, 13.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 416/6467 "Про Бюджет міста Києва", додатком 10 до якого є Положення про формування та використання коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у 2019 році. Пунктом 2 цього Положення визначено джерела формування коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва, якими є, зокрема, 60 відсотків плати за паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування, які закріплені за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

Відповідно до п. 8.4.8. Статуту КП «Київтранспарксервіс» Підприємство видає у межах своєї компетенції накази, організовує та перевіряє їх виконання.

У зв`язку зі зміною ставок збору за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, встановлених рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями, враховуючи Додаток 10 до рішення Київської міської ради від 13 грудня 2018 року № 416/6467 "Про Бюджет міста Києва", керуючись п. 8.4.5 Статуту, КП «Київтранспарксервіс» видано Наказ від 29.12.2018 № 172 «Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів» (копія наявна в матеріалах справи) (далі - Наказ № 172). Пунктом 1 наведеного наказу затверджено та введено в дію з 1 січня 2019 року розрахунки структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів на одну годину, день, ніч, місяць і на квартал та розрахунок вартості надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) та денного паркування для всіх територіальних зон у м. Києві в новій редакції.

Згідно з Наказом № 172 вартість надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) з 01.01.2019 в межах III територіальної зони паркування становить 6,50 грн.

Разом з цим, пунктом 3.1 Договору передбачено, що плата Сторони-2 (відповідача) Стороні-1 (позивачу) згідно умов даного Договору становить 6,50 грн. за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу.

Як встановлено судом, Договір є чинним станом на час розгляду справи, в тому числі і в частині умов наведеного пункту 3.1.

При цьому суд відзначає, що хоча матеріали справи і містять докази направлення 14.06.2019 відповідачем позивачу оферти про внесення змін до Договору № ДПН-2017-12/99 від 15.12.2017 шляхом викладення п. 3.1 цього договору в новій редакції, проте в матеріалах справи відсутні докази прийняття пропозиції (акцепту) позивачем.

В будь-якому випадку, направлення відповідачем позивачу в червні 2019 року пропозиції (оферти) про зміну умов Договору № ДПН-2017-12/99 від 15.12.2017 не впливає на обов`язок відповідача здійснити оплату згідно даного Договору за період січень-квітень 2019 року.

Зважаючи на наведене, у відповідача були відсутні жодні підстави для сплати щомісячних платежів за Договором за січень, лютий, березень та квітень 2019 року в менших сумах, виходячи з плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, яка не узгоджена умовами укладеного між сторонами Договору.

Таким чином, враховуючи здійснення відповідачем часткових платежів (2734,20 грн. згідно платіжного доручення № 588 від 04.03.2019, 2469,60 грн. згідно платіжного доручення № 612 від 13.03.2019, 2734,20 грн. згідно платіжного доручення № 592 від 05.04.2019), суд доходить висновку, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору № ДНП-2017-12/99 від 15.12.2017, який станом на час розгляду справи є чинним в редакції на момент його укладення сторонами, відповідачем була здійснена оплата за надані послуги не в повному обсязі та з прострочкою платежу, що підтверджується вищенаведеними та оціненими судом доказами.

Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідача з оплати за січень 2019 року становить 15400,00 грн., за лютий 2019 року - 13910,40 грн., за березень 2019 року - 15400,80 грн., за квітень 2019 року - 17550,00 грн., а всього 62262,00 грн. (основний борг).

Суд відхиляє як безпідставні та необгрунтовані твердження відповідача про невідповідність актів приймання-передачі наданих послуг за січень - квітень 2019 року положенням частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», при цьому враховує, що, відповідно до абзацу 9 частини 2 наведеної статті, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Реквізити актів приймання-передачі наданих послуг за січень - квітень 2019 року дозволяють ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні спірної господарської операції, містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Крім того, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на не підписання ним актів здачі-приймання наданих послуг за період з січня по квітень 2019 року відхиляються судом, оскільки встановлений сторонами у Договорі порядок розрахунків не передбачає обов`язкової умови їх підписання для проведення щомісячних оплат. Непідписання сторонами актів здачі-приймання послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати наданих послуг. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 62262,00 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 354,47 грн. інфляційних втрат та 1 288,66 грн. 3% річних.

Згідно з 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у загальному розмірі 288,66 грн. за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги за січень-квітень 2019 року вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з невірним розрахунком 3% річних в частині визначення початку перебігу прострочки відповідача за січень 2019 року та квітень 2019 року. Так, позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Тобто, у зв`язку з тим, що граничний строк оплати за січень 2019 року припадав на 20.01.2019 (вихідний день), прострочка відповідача з оплати за січень 2019 року розпочалась з 22.01.2019. Також, у зв`язку з тим, що граничний строк оплати за квітень 2019 року припадав на 20.04.2019 (вихідний день), прострочка відповідача з оплати за квітень 2019 року розпочалась з 23.04.2019.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача за перерахуном суду підлягають 3% річних у розмірі 284,29 грн. В іншій частині вимоги позивача про стягнення 3 % річних в сумі 4,37 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в загальному розмірі 354,47 грн. в період прострочки відповідачем сплати за надані послуги за січень-квітень 2019 року, враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (ч. 1 ст. 14 ГПК України), суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог в сумі 354,47 грн.

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача на його користь 3 132,33 грн. пені

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (зі змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі порушення Стороною-2 (відповідачем) строків здійснення оплати, встановлених цим Договором, Сторона-1 (позивач) набуває право вимоги у Сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено невірний розрахунок пені в частині визначення початку перебігу прострочки відповідача за січень 2019 року та квітень 2019 року. Так, позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Тобто, у зв`язку з тим, що граничний строк оплати за січень 2019 року припадав на 20.01.2019 (вихідний день), прострочка відповідача з оплати за січень 2019 року розпочалась з 22.01.2019. Також, у зв`язку з тим, що граничний строк оплати за квітень 2019 року припадав на 20.04.2019 (вихідний день), прострочка відповідача з оплати за квітень 2019 року розпочалась з 23.04.2019. За перерахунком суду, загальна сума пені за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги за січень-квітень 2019 року становить 3402,93 грн., тоді як за розрахунком позивача сума пені складає 3455,44 грн., а фактично заявлено до стягнення сума пені у розмірі 3132,33 грн. Враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 14 ГПК України), вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог в сумі 3132,33 грн.

4. Висновки суду.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку зібраним у справі доказам та аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягають такі суми: 62262,00 грн. основного боргу, 284,29 грн. 3% річних, 354,47 грн. інфляційних втрат, 3132,33 грн. пені.

5. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивач у позовній заяві зазначив, що його судові витрати за подання позовної заяви складаються з судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 1920,87 грн. покладається на відповідача, а в розмірі 0,13 грн. - на позивача.

Керуючись ст.ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (02218, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПЕТРА ВЕРШИГОРИ, будинок 2; ідентифікаційний код 22870782) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЛЕОНТОВИЧА, будинок 6; ідентифікаційний код 35210739) 62262,00 грн. (шістдесят дві тисячі двісті шістдесят дві гривні 00 коп.) основного боргу, 284,29 грн. (двісті вісімдесят чотири гривні 29 коп.) 3% річних, 354,47 грн. (триста п`ятдесят чотири гривні 47 коп.) інфляційних втрат, 3132,33 грн. (три тисячі сто тридцять дві гривні 33 коп.) пені, 1920,87 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять гривень 87 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 16.07.2019.

Суддя Гумега О.В.