ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/524/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", (01001, м. Київ, вул. М.Грушевського, 1Д; ідент. код 14360570)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стіл-Профіт", (61105, Харківська обл., м. Харків, пр. Гагаріна, будинок 181, кімната 707; ідент. код 39817236)

про стягнення 318816504,64 грн.

За участю представників:

позивача Левицька А.В., ордер серії ПТ № 003932 від 26.03.2019, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1594 від 04.01.2017;

відповідача - Ясинецький Д.В., довіреність б/н від 21.05.2019, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ № 002339 від 15.05.2019

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ "Приватбанк" (позивач) 25.02.2019 р. звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Стіл-Профіт" (відповідача) заборгованості у розмірі 31837522,09 грн. за договором фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016р., з яких: прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна за період з 20.08.2016 р. по 18.02.2019 р. у розмірі 137128064,86 грн.; прострочена заборгованість з винагороди за користування майном за період з 20.08.2016 р. по 18.02.2019 р. у розмірі 116850917,68 грн.; пеня за порушення грошового зобов`язання за період з 26.09.2017 р. по 18.02.2019 р. у розмірі 64837522,09 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконує свого обов`язку щодо сплати лізингових платежів та винагороди за користування майном, передбачених умовами договору. Як на правові підстави звернення з відповідним позовом до суду позивач посилається на ЗУ "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 533, 549, 611, 806 ЦК України, ст. 216, 230, 231 ГК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.03.2019 прийнято позовну заяву ПАТ КБ "Приватбанк" до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/524/19, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; у справі призначено проведення підготовчого провадження, підготовче засідання призначено на "26" березня 2019 р. об 11:00.

У підготовчому засіданні 26.03.2019 у справі № 922/524/19 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу підготовчого засідання, про відкладення підготовчого засідання на 23 квітня 2019 року о 12:30 год., в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України.

У підготовчому засіданні 23.04.2019 у справі задоволено клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання та клопотання відповідача про продовження підготовчого провадження на 30 днів та постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів до 02.06.2019 р. в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України та про відкладення підготовчого засідання в порядку ч. 2 ст. 183 ГПК України, на 15 травня 2019 року о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.05.2019, після вчинення всіх необхідних дій для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи, передбачених ст. 182 ГПК України, враховуючи сплив встановленого законом строку проведення підготовчого провадження, вирішено закрити підготовче провадження у справі № 922/524/19 та призначити справу до судового розгляду по суті на 28.05.2019 о 12:00, в межах строку визначеного ч. 1 ст. 195 ГПК України.

У судовому засіданні 28.05.2019 р. було постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 12:30 12.06.2019 року, в порядку п. 1 ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 12.06.2019 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 25.06.2019 р. об 11:00, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 25.06.2019 р. було постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 01.07.2019 р. об 11:00, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

01.07.2019 відповідачем подано до канцелярії суду клопотання про призначення судової експертизи (вх. № 15719) в якому заявник просить призначити судову економічну експертизу, вказуючи на наявність розбіжностей у розмірі здійснених оплат між сторонами, що в свою чергу привело до неправильного нарахування відсотків винагороди за користування майном; матеріалах справи містяться досить об`ємний та складний з економічної, арифметичної та фінансової точки зору розрахунок та контррозрахунок і без застосування спеціальних знань, навичок та вмінь у сфері фінансів та бухгалтерського обліку неможливо належним чином розрахувати дійсний розмір боргу; зміст та розмір розрахунку, який наданий відповідачем значно відрізняється від змісту розрахунку, наданого позивачем. Усунення розбіжностей між позиціями сторін та визначення дійсного розміру заборгованості відповідача потребує застосування спеціальних знань, що зумовлює необхідність призначення відповідної судової експертизи; відсутні будь-які акти звірки взаєморозрахунків між сторонами, що ускладнює можливість проведення об`єктивного та повного розрахунку, а також прийняття законного і обґрунтованого судового рішення у справі. Одночасно, у наданому клопотанні заявник наголошує, що у п. 2.3.4 договору зазначена незрозуміла формула, за якою неможливо вирахувати правильну суму винагороди за користування майном.

Розглянувши клопотання про призначення судової експертизи (вх. № 15719), суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно ч.1 ст.100 ГПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За частиною 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Натомість із суті заявленого відповідачем клопотання вбачається, що останній не погоджується з формулою розрахунку винагороди, зазначеною у п. 2.3.4 договору, застосування якої у добровільному порядку узгоджено сторонами. Суд враховує, що укладаючи означений кредитний договір позивач мав усвідомлювати зміст його умов та порядок дій, які будуть виконуватись сторонами, характер зобов`язань, які при цьому виникають тощо. Одночасно судом встановлено, що вказана умова договору (яка містить формулу розрахунку винагороди) виключена з у умов договору, тобто існує саме правовий спір, а не розбіжності щодо математичних розрахунків, що підлягають дослідженню та аналізу із застосуванням спеціальних знань. При цьому відповідачем не вказано конкретних розбіжностей, які є суперечливими щодо розрахунків, які підлягають дослідженню саме експертними фахівцями, а не судом шляхом проведення власного аналізу доказів у даній справі.

За таких обставин, суд проаналізувавши вказані заявником підстави та наявні матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні поданого клопотання, оскільки з урахуванням наявних у справі доказів, враховуючи те, що висновок судового експерта не є обов`язковим і оцінюється господарським судом в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, суд зазначає, що вивчення та аналіз документації та інших первинних документів, які підтвердять або спростують факт покладені в основу позовних вимог та заперечень проти них не потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення відповідного клопотання відповідача, та як наслідок в його задоволенні слід відмовити.

Одночасно суд наголошує, що вирішення питання щодо призначення експертизи повинно бути розглянуто у підготовчому засіданні, що унормовано у ст. 182 ГПК України. А за приписами ст. 207 ГПК України, заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені в підготовчому провадженні, можуть бути розглянуті у судовому засіданні лише у разі належного обґрунтування поважності причин не подання такого клопотання у підготовчому провадженні. Разом з тим, заявником не доведено поважності причин, що завадили подачі клопотання про призначення експертизи у визначений законом строк.

Представник позивача у судовому засіданні 01.07.2019 р. підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх у повному обсязі, разом з тим не заперечує, що після подачі позову відповідачем на виконання спірного договору було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 250200,00 грн. на підставі платіжних доручень № 394 від 28.02.2019 р., № 44 від 29.03.2019 р. та № 51 від 26.04.2019 р.

Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог, наголошуючи, що відповідачем було здійснено оплати за спірним договором у розмірі значно більшому, ніж повідомляє позивач.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

20.08.2016 р. між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, правонаступником якого є АТ КБ ПРИВАТБАНК (позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТІЛ-ПРОФІТ" (Лізингоодержувач, відповідач) було укладено договір фінансового лізингу № 4С16063ЛИ (договір), відповідно до п. 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У пункті 1.2. Договору, в редакції додаткової угоди від 25.08.2016 р., сторони узгодили, що вартість майна становить: 737 070 324,00 грн. (т. 1 а.с. 53-57).

За змістом п. 3.1. Договору передача банком та прийом Лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна зазначеним у Додатку №3.

Згідно п. 1.4. договору для здійснення Лізингоодержувачем платежів за цим договором, в редакції додаткової угоди від 22.08.2016 р., банк відкриває рахунки:

- рахунок для сплати вартості предмета лізингу № 0713;

- рахунок для сплати винагород за лізингом № НОМЕР_1 .

- рахунок для сплати винагород за користування майном в лізинг № НОМЕР_2 .

Розділом 2 договору визначено розмір лізингових платежів і порядок їх розрахунку та оплати.

Так, згідно з п. 2.1. договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком № 2.

Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у п.1.4. цього договору (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору Лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п.1.4. цього договору:

- 2.3.1. Винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. у день укладення цього договору.

- 2.3.2., у редакції додаткової угоди від 25.08.2016 р., відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в Додатку 2; та фіксований розмір винагороди за користування майном, що складає 9835000,00 грн. - в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2.

Додатковою угодою від 03.11.2016 року сторони погодили з 07.11.2016 року змінити розмір відсоткової винагороди, зазначений в п.2.3.2, до 10,5% річних.

- 2.3.3. в редакції додаткової угоди від 03.11.2016 р. у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку №2.

Відповідно до додаткової угоди від 22.08.2016 р. до договору фінансового лізингу № 4С16063ЛИ, сторони погодили виключити п. 2.3.4. пункту 2.3. розділу 2 "Лізингові платежі", яким було унормовано, що винагорода за користування майном отриманим в лізинг, повинна бути розрахована у розмірі, що визначається згідно з формулою зазначеною у даному пункті.

Відповідно до п. 3.1. договору передача Банком і прийом Лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно Акту прийому-передачі майна зазначеним у Додатку №3, що є невід`ємною частиною цього договору. З моменту підписання Додатку № 3 Лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе Лізингоодержувач.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю Банка.

Згідно з п.п. 6.2.11 договору Лізингоодержувач зобов`язується сплачувати Банку:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)";

- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);

- відсоткову винагороду за користування майном;

- інші витрати Банка, безпосередньо пов`язані з цим Договором.

Строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.07.2024 року (п.9.1. договору).

Договір та Акт прийому-передачі майна підписаний повноважними представниками сторін шляхом накладення електронних цифрових підписів, про що сторони домовились в угоді про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 19.02.2016року. Сторони не мають заперечень/застережень, щодо передачі та отримання майна.

Отже, у відповідача виник обов`язок сплачувати лізингові платежі у визначений договором строк (графік).

Факт виконання АТ КБ ПРИВАТБАНК взятих на себе зобов`язань за договором фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 р. шляхом передання узгодженого сторонами майна відповідачу (ТОВ "Стіл-Профіт") підтверджується актом приймання-передачі майна від 25.08.2016 року (Додаток №3 до Договору; т.1 а.с. 46-52).

Графіком лізингових платежів (додаток №2 до Договору) в редакції від 25.08.2016 року передбачена сплата Лізингоодержувачем лізингових платежів наступним чином: в термін до 25.09.2016 р. у сумі 8671414,58 грн., та з 25.08.2017 щомісяця до 25.07.2024 р. в сумі лізингового платежу 8671414,58 грн.

Проте, як стверджує позивач, відповідач неналежним чином виконує зобов`язання за Договором фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 року в частині сплати лізингових платежів, зокрема починаючи з 25.09.2017 року лізингові платежі здійснювались відповідачем із простроченням здійснення таких платежів та не у повному обсязі (розрахунок простроченої заборгованості за лізинговими платежами наведений позивачем у позовній заяві (т. 1 а.с. 5-6), у зв`язку з чим, за твердженнями позивача, станом на 18.02.2019 р. у лізингоодержувача наявна прострочена заборгованість по лізинговим платежам по рах. НОМЕР_3 в рахунок вартості майна в розмірі 137 128 064,86 грн. На підтвердження вказаної суми заборгованості позивачем надано також розрахунок заборгованості та виписку по рах. НОМЕР_3 ТОВ "Стіл-профіт" за період з 20.08.2016 по 18.02.2019 р.

Крім того, позивач наголошує, що з виписки по рахунку НОМЕР_2 станом на 18.02.2019 року несплачена заборгованість Лізингоодержувача по відсотковій винагороді, котра мала бути сплачена по останній день місяця (січень 2019 року), складала 116 850 917,68 грн., яка не була сплачена до часу звернення з позовом до суду, з розрахунку 116 880 917,68 30 000 (де 116 880 917,68 сума винагороди, що нарахована 25-ого числа поточного місяця та підлягала сплаті в останній день місяця, а 30 000 сплачена сума винагороди 31.01.2019 р.)

Враховуючи, що заборгованість за Договором фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 відповідачем не сплачена, позивач звернувся до суду за захистом свого права та законного інтересу з відповідним позовом про стягнення заборгованості, яка складається з 137 128 064,86 грн. - простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна за період з 20.08.2016 р. по 18.02.2019 р.; 116 850 917,68грн. - простроченої заборгованості з винагороди за користування майном за період з 20.08.2016 р. по 31.01.2019 р., з відповідача, на яку, у зв`язку з порушенням Лізингоодержувачем термінів сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном, відповідно до п. 7.1. Договору банком нарахована відповідачу пеня у розмірі 64 837 522,09 грн. за період з 26.09.2017 р. по 18.02.2019 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Зобов`язання які виникли між позивачем та відповідачем урегульовані договором лізингу, який відповідає статті 806 Цивільного кодексу України статті 292 ГК України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ст. 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувача на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що Лізингоодержувач, зокрема, зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Судом встановлено, що укладаючи Договір сторони погодили предмет, ціну та строк дії та порядок (графік) здійснення відповідних платежів.

На виконання цього договору позивач передав відповідачу предмет лізингу, за користування яким останній взяв на себе зобов`язання розраховуватись згідно з графіком лізингових платежів (Додаток № 2 зі змінами), що не заперечується сторонами.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, та на чому беззаперечно наполягав позивач у судових засіданнях, відповідачем станом на 18.02.2019 р. було прострочено сплату лізингових платежів на загальну суму 137 128 064,86 грн.

Разом з тим, дослідивши у сукупності матеріали справи суд не погоджується з твердженнями позивача щодо суми простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів.

Так, судом встановлено, що згідно узгодженого сторонами графіку сплати лізингових платежів, строк сплати лізингових платежів є таким, що настав відносно 19 платежів по 8671415,58 грн., доказів сплати всієї суми лізингових платежів сторони суду не надали.

Перші дві проплати були перерахановані відповідачем в межах строку сплату визначеної графіком.

Починаючи з 25.09.2017 року - кінцевої дати здійснення третього платежу, відповідачем були систематично допущені прострочення щодо здійснення внесення лізингових платежів.

Так за період з 25.09.2017 року по 25.01.2019 року відповідач повинен був сплати лізингові платежі на загальну суму 147414064,86 грн. (8671415,58 грн.*17 платежів).

Натомість фактично відповідачем було перераховано позивачу за спірним договором в рахунок погашення лізингових платежів за зазначений вище період станом на 31.01.2019 р. грошові кошти у загальному розмірі 2 476 300,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 178 від 27.09.2017 р. на суму 251800,00 грн., № 207 від 31.10.2017 р. на суму 200000,00 грн., № 216 від 30.11.2017 р. на суму 205000,00 грн., № 229 від 16.01.2018 р. на суму 150000,00 грн., № 233 від 31.01.2018 р. на суму 90000,00 грн., № 248 від 28.02.2018 р. на суму 250000,00 грн., № 262 від 30.03.2018 р. на суму 200000,00 грн., № 278 від 27.04.2018 р. на суму 200000,00 грн., № 286 від 31.05.2018 р. на суму 220000,00 грн., № 295 від 03.07.2018 р. на суму 89500,00 грн., № 303 від 31.07.2018 р. на суму 80000,00 грн., № 316 від 31.08.2018 р. на суму 90000,00 грн., № 327 від 28.09.2018 р. на суму 80000,00 грн., № 342 від 31.10.2018 р. на суму 110000,00 грн., № 362 від 30.11.2018 р. на суму 80000,00 грн., № 368 від 28.12.2018 р. на суму 90000,00 грн.

Таким чином, перевіривши наведений позивачем у позові розрахунок у сукупності з наявними у справі доказами, судом встановлено наявність в ньому арифметичної помилки, а відтак здійснивши власний розрахунок суми простроченої заборгованості за лізинговими платежами за період з 25.09.2017 року по 25.01.2019 року включно, судом встановлено, що борг відповідача за лізинговими платежами станом на час звернення до суду (25.02.2019 р.) становив 144 937 764,86 грн. (147414064,86 грн. (простроченні лізингові платежі) - 2 476 300,00 грн. здійснені оплати).

Тобто наданими до матеріалів справи доказами підтверджено наявність простроченого боргу за лізинговими платежами у вищезазначеному розмірі 144 937 764,86 грн.

Одночасно судом встановлено, та не заперечується представником позивача, що після подачі позову позивачем було здійснено погашення лізингових платежів на суму 250200,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 394 від 28.02.2019 р. на суму 100000,00 грн., № 44 від 29.03.2019 р. на суму 80000,00 грн., № 51 від 26.04.2019 р. на суму 70200,00 грн. (т.1 а.с. 157-159).

Суд, неодноразово звертав увагу сторін на невідповідність наданих доказів твердженням сторін щодо розміру такої заборгованості, проте позивачем позовні вимоги були підтримані саме у первісно заявленому розмірі 137128067,86 грн.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.

Так, згідно з положеннями статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За приписами ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З урахуванням викладеного, враховуючи приписи ст. 2, 14, 237 ГПК України, та приймаючи до уваги, що позивачем заявлено до стягнення заборгованість за лізинговими платежами за договором № 4С16063ЛИ за період з 25.09.2017 року по 25.01.2019 року у розмірі меншому ніж підтверджено доказами наданими до справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 136877867,86 грн., за вирахуванням трьох платежів здійснених відповідачем в рахунок погашення заборгованості за лізинговими платежами після подачі позову.

Так, після подачі позову ТОВ "Стил-профіт" оплатив суму 250200,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 394 від 28.02.2019 р. на суму 100000,00 грн., № 44 від 29.03.2019 р. на суму 80000,00 грн., № 51 від 26.04.2019 р. на суму 70200,00 грн., у зв`язку з чим, приймаючи до уваги принцип черговості погашення заборгованості, суд вважає за можливе провадження у справі за вимогою про стягнення боргу за лізинговими платежами в розмірі 250200,00 грн. закрити на підставі п. 2 ч.1 ст.231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині, врахувавши ці платежі як погашення простроченої заборгованості за спірний період.

Таким чином, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача, що полягало у неналежному виконанні відповідачем умов Договору фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 в частині сплати лізингових платежів у визначений графіком строк, при цьому судом було перевірено здійснені розрахунки розміру винагороди за користування майном у сумі 116 850 917,68 грн. за період з 20.08.2016 р. по 31.01.2019 р., які визнано правомірно розрахованими з урахуванням обставин встановлених судом, а отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості з винагороди за користування майном у розмірі 116 850 917,68 грн. за період з 20.08.2016 р. по 31.01.2019 р.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 64 837 522,09 грн. пені за порушення грошового зобов`язання за період з 26.09.2017 р. по 18.02.2019 р.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов`язання.

Згідно з п. 7.1. договору, у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до п. 7.9. договору, строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.

Пунктом 7.10. договору сторони узгодили, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Отже, за прострочення відповідачем сплати лізингових платежів та винагороди за отримане у лізинг майно, передбачена відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунки пені, здійснені позивачем, суд вважає їх арифметично вірними, обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 64 837 522,09 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТІЛ-ПРОФІТ" про стягнення заборгованості за Договором фінансового лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача 136 877 864,86 грн. простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 116 850 917,68 грн. простроченої заборгованості з винагороди за користування майном; 64 837 522,09 грн. пені за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 231, 232-242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стіл-Профіт", (61105, Харківська обл., м. Харків, пр. Гагаріна, будинок 181, кімната 707; ідент. код 39817236) на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) 136 877 864,86 грн. - простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 116 850 917,68 грн. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 64 837 522,09 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання та 672 350,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 250 200,00 грн. основного боргу провадження у справі закрити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено "10" липня 2019 р.

Суддя М.І. Шатерніков