РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.07.2019Справа № 910/6332/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ППМ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд»

про стягнення 54 904,05 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ППМ» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» про стягнення 54 904,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано зобов`язання зі сплати коштів за договором поставки та монтажу обладнання № 12/10-16 від 12.10.2016, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Також зазначеною ухвалою суду відповідачу було запропоновано у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

05.06.2019 відповідачем було подано клопотання про продовження строку для надання відзиву на позов на 15 робочих днів з моменту отримання відповідної ухвали.

Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов висновку щодо його часткового задоволення та продовжив відповідачу, встановлений ухвалою від 22.05.2019 Господарського суду міста Києва строк на надання до суду відзиву на позов, до 21.06.2019.

24.06.2019 відповідачем було подано відзив на позов, в якому вказаний учасник судового процесу просив відмовити в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «ППМ» в повному обсязі. Так, відзив обґрунтовано тим, що у відповідача відсутня заборгованість за видатковою накладною № 10 від 03.01.2018, а тому суд не повинен брати до уваги таку видаткову накладну в якості доказу, оскільки вона не стосується предмета доказування. Крім того, відповідно до наданої позивачем копії видаткової накладної № 10 від 03.01.2018 неможливо ідентифікувати особу, яка підписала накладну зі сторони відповідача, а також неможливо встановити наявність повноважень у такої особи отримувати обладнання та підписувати накладну від імені ТОВ «Сільпо-Фуд». Оскільки в копії накладної не вказано посаду особи, яка брала участь в господарській операції зі сторони відповідача, не вказано номер і дату довіреності, яка б підтверджувала наявність відповідних повноважень у такої особи отримувати обладнання та підписувати первинний документ зі сторони ТОВ «Сільпо-Фуд»», така накладна не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який би підтверджував факт існування у відповідача обов`язку здійснити оплату грошових коштів. Щодо наданої позивачем копії акту виконаних робіт № 62 від 03.01.2018, то такий акт не є належним та допустимим доказом існування обов`язку у відповідача здійснити оплату грошових коштів, оскільки відповідно до додаткової угоди від 13.10.2017 до договору, в якій умови поставки (додаток 87.1 від 12.10.2017) викладено в новій редакції, зазначено, що загальна вартість партії становить 69 698,78 грн. Перший платіж у розмірі 70 % від загальної вартості партії сплачується до 20.10.2017, другий платіж - 30 % від загальної вартості партії сплачується протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт по збору (монтажу). З наданої позивачем копії та даних відповідача про документи, які були підписані оригінальним підписом директора, вбачається, що акт виконаних робіт № 62 від 03.01.2018 підписаний зі сторони ТОВ «ППМ» та відповідача за допомогою факсимільного відтворення підписів сторін, при цьому сторони не підписували жодної угоди про використання факсимільного відтворення підпису саме на первинних документах відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України. Отже, наданий позивачем акт виконаних робіт № 62 від 03.01.2018 не є таким, що підписаний уповноваженими представниками сторін, а тому не є підставою для здійснення оплати грошових коштів відповідачем. В наданій позивачем копії угоди про використання факсимільного відтворення підпису від 12.10.2016 сторони домовились про використання факсиміле лише при укладанні додатків, додаткових угод до договору. Додатками до договору відповідно до його умов є лише «Умови поставки» та «Специфікація», а не акти виконаних робіт. Щодо стягнення заборгованості за актом № 479 від 01.12.2017, то позивачем не надано підписаного уповноваженими представниками сторін додатків до договору - Специфікації та Умови поставки, які є належними підставами для замовлення відповідачем поставки товару, виконання робіт позивачем, їх прийняття відповідачем та, в яких встановлюється порядок здійснення оплати відповідачем грошових коштів за такі господарські операції відповідно до п. 3.1. договору. Отже, позивачем не надано доказів існування обов`язку у відповідача здійснити оплату грошових коштів у розмірі 26 565,00 грн та доказів порушення такого обов`язку за видатковою накладною № 439 від 01.12.2017 та актом № 479 від 01.12.2017. Крім того, ані у видатковій накладній, ані в акті виконання робіт чи в будь-якому іншому наданому позивачем документі не встановлений сторонами строк виконання зобов`язання з оплати коштів за вказані господарські операції. Також відповідачем зазначено про те, що акт виконаних робіт № 479 від 01.12.2017 підписаний зі сторони ТОВ «ППМ» та відповідача за допомогою факсимільного відтворення підписів сторін, при цьому сторони не підписували жодної угоди про використання факсимільного відтворення підпису саме на первинних документах відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України. Отже, наданий позивачем акт не є таким, що підписаний уповноваженими представниками сторін, а тому не є підставою для здійснення оплати грошових коштів відповідачем.

04.07.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім зазначено про те, що відповідач визнав грошові зобов`язання за актом виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018, частково оплативши їх вартість у розмірі 12 571,99 грн згідно рахунку № 446 від 12.10.2017. Також необґрунтованими є твердження відповідача про те, що накладна є неналежним доказом, у зв`язку з відсутністю в ньому даних про посаду підписанта з боку ТОВ «Сільпо-Фуд», оскільки відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, первинні документи повинні містити «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції». Недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Позивачем зазначено, що акт виконаних робіт № 479 від 01.12.2017 року повністю відповідає вимогам первинного бухгалтерського документа, встановлених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції та є належним доказом у справі.

15.07.2019 від відповідача надійшли заперечення, в яких він повністю підтримав свою правову позицію про те, що первинні документи неналежним чином оформлені, у зв`язку з чим відсутні підстави здійснювати по них оплату.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

12.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ППМ» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» був укладений договір № 12/10-16 поставки і монтажу обладнання, відповідно до якого сторони дійшли взаємної згоди про те, що постачальник поставляє, а покупець приймає та оплачує обладнання в комплекті та/ або комплектуючі, надалі - товар або обладнання, на умовах і в порядку, передбаченому в договорі.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що поставка товару здійснюється партіями на умовах, що передбачені відповідними додатками (надалі - умови поставки), які сторони укладають згідно зі зразком, вказаним в додатку 1 до договору. Найменування, кількість товару, ціна одиниці товару, що входить до кожної партії товару визначаються у відповідній специфікації, яка укладається сторонами за зразком, вказаним в додатку 2 до цього договору. Всі додатки, оформлені сторонами відповідно до зразків, вказаних в додатках 1 та 2, є невід`ємними частинами договору з моменту їх підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін.

Умовами п. 1.3 договору, при необхідності постачальник здійснює шеф-монтаж, чи збирання (монтаж) обладнання своїми силами на об`єкті покупця, якщо це передбачено умовами поставки, в строки зазначені в умовах поставки.

В пункті 1.4 договору вказано, що партією товару вважається товар, вказаний в одній специфікації.

Пунктом 2.2. договору погоджено, що ціною договору є загальна вартість всього товару, який поставляється на підставі цього договору, і всіх робіт зі збору (монтажу) товару, що виконуються на його підставі, відповідно до приймально-здавальних документів, що підписані та скріплені печатками сторін.

Пунктом 2.3 договору визначено, що загальна вартість всього товару, що входить до партії товару, і всіх робіт з його монтажу вказуються у відповідних умовах поставки (загальна вартість партії).

Пункт 3.1 договору встановлює, що оплата кожної партії товару здійснюється в порядку, вказаному в умовах поставки.

За умовами п. 4.3 договору, датою поставки вважається дата приймання товару покупцем, зазначена в накладній на товар, якщо інше не передбачено даним договором. Відповідальність за якість навантаження, належне закріплення товару на транспортному засобі (в вагоні), їх маркування при будь-яких умовах поставки покладається на постачальника.

Умовами п. 4.5 договору встановлено, що при здійсненні збирання на об`єкті покупця, постачальник протягом 5 робочих днів після виконання збирання (монтажу) надає покупцю акт виконаних робіт. У випадку поставки деталей (комплектуючих) обладнання, з яких буде змонтований (зібраний) товар, постачальник на вимогу покупця надає акт комплектації обладнання. У цьому випадку зобов`язання з поставки товару вважаються виконаними після надання комплектації покупцю.

Приймання товару по кількості та якості здійснюється на складі покупця в присутності уповноважених представників покупця та постачальника. В накладних на товар, які оформляються постачальником, зазначаються прізвище та ініціали особи, уповноваженої передати товар покупцю і підписати приймально-видаткові документи (накладні, акти). Якщо ці дані відсутні, повноваження представника постачальника на чинення зазначених дій підтверджуються наданими супровідними документами на товар і підписання акта приймання (накладних) цією особою не може оскаржуватися (п. 5.2).

13.10.2017 року між сторонами була укладена додаткова угода про внесення змін до додатку 87.1 від 12.10.2017 та № 87.2 від 12.10.2017 щодо поставки і монтажу обладнання за адресою м. Кам`янець -Подільський, Нігинське шосе, 41/1. Загальна вартість партії - 69 698,78 грн. Порядок оплати: платіж у розмірі 70 % від загальної вартості партії оплачується до 20.10.2017. 30 % від загальної вартості партії оплачується протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт по збірці (монтажу).

В обґрунтування поданої позовної заяви, ТОВ «ППМ» було зазначено про те, що на виконання додаткової угоди про внесення змін до додатку 87.1 від 12.10.2017 та № 87.2 від 12.10.2017 ним на адресу відповідача відповідно до видаткової накладної № 10 від 03.01.2018 було поставлено товар на суму 32 416,01 грн. Також ним були надані послуги по монтажу новорічних фасадів на магазині «Сільпо» м. Кам`янець-Подільський, Нігинське шосе, 41/1 на суму 37 282,78 грн, що підтверджується актом виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018. Відповідачем частково на суму 44 988,00 грн були оплачені поставлений товар та виконані монтажні роботи, інша частина заборгованості по монтажу обладнання відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018 у розмірі 24 710,79 грн оплачена не була.

Також позивачем зазначено, що ним на адресу відповідача відповідно до видаткової накладної № 439 від 01.12.2017 було поставлено товар на суму 166 760,00 грн. Також ним були надані послуги по монтажу новорічних фасадів на магазині «Сільпо» м. Бердянськ, вул. Консульська, 75З на суму 26 565,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017. Відповідачем у повному обсязі був оплачений поставлений товар згідно видаткової накладної № 439 від 01.12.2017, в свою чергу роботи по монтажу обладнання відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017 у розмірі 26 565,00 грн оплачені не були.

З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 51 275,79 грн суми основного боргу за монтаж обладнання, а також 966,77 грн три відсотки річних та 2 661,49 грн інфляційних нарахувань.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що у відповідача відсутня заборгованість за видатковою накладною № 10 від 03.01.2018, а тому суд не повинен брати до уваги таку видаткову накладну в якості доказу, оскільки вона не стосується предмета доказування. Крім того, відповідно до наданої позивачем копії видаткової накладної № 10 від 03.01.2018 неможливо ідентифікувати особу, яка підписала накладну зі сторони відповідача, а також неможливо встановити наявність повноважень у такої особи отримувати обладнання та підписувати накладну від імені ТОВ «Сільпо-Фуд». Оскільки в копії накладної не вказано посаду особи, яка брала участь в господарській операції зі сторони відповідача, не вказано номер і дату довіреності, яка б підтверджувала наявність відповідних повноважень у такої особи отримувати обладнання та підписувати первинний документ зі сторони ТОВ «Сільпо-Фуд»», така накладна не є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який би підтверджував факт існування у відповідача обов`язку здійснити оплату грошових коштів. Щодо наданої позивачем копії акту виконаних робіт № 62 від 03.01.2018, то такий акт не є належним та допустимим доказом існування обов`язку у відповідача здійснити оплату грошових коштів, оскільки відповідно до додаткової угоди від 13.10.2017 до договору, в якій умови поставки (додаток 87.1 від 12.10.2017) викладено в новій редакції, зазначено, що загальна вартість партії становить 69 698,78 грн. Перший платіж у розмірі 70 % від загальної вартості партії сплачується до 20.10.2017, другий платіж - 30 % від загальної вартості партії сплачується протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт по збору (монтажу). З наданої позивачем копії та даних відповідача про документи, які були підписані оригінальним підписом директора, вбачається, що акт виконаних робіт № 62 від 03.01.2018 підписаний зі сторони ТОВ «ППМ» та відповідача за допомогою факсимільного відтворення підписів сторін, при цьому сторони не підписували жодної угоди про використання факсимільного відтворення підпису саме на первинних документах відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України. Отже, наданий позивачем акт виконаних робіт № 62 від 03.01.2018 не є таким, що підписаний уповноваженими представниками сторін, а тому не є підставою для здійснення оплати грошових коштів відповідачем. В наданій позивачем копії угоди про використання факсимільного відтворення підпису від 12.10.2016 сторони домовились про використання факсиміле лише при укладанні додатків, додаткових угод до договору. Додатками до договору відповідно до його умов є лише «Умови поставки» та «Специфікація», а не акти виконаних робіт. Щодо стягнення заборгованості за актом № 479 від 01.12.2017, то позивачем не надано підписаного уповноваженими представниками сторін додатків до договору - Специфікації та Умови поставки, які є належними підставами для замовлення відповідачем поставки товару, виконання робіт позивачем, їх прийняття відповідачем та, в яких встановлюється порядок здійснення оплати відповідачем грошових коштів за такі господарські операції відповідно до п. 3.1. договору. Отже, позивачем не надано доказів існування обов`язку у відповідача здійснити оплату грошових коштів у розмірі 26 565,00 грн та доказів порушення такого обов`язку за видатковою накладною № 439 від 01.12.2017 та актом № 479 від 01.12.2017. Крім того, ані у видатковій накладній, ані в акті виконання робіт чи в будь-якому іншому наданому позивачем документі не встановлений сторонами строк виконання зобов`язання з оплати коштів за вказані господарські операції. Також відповідачем зазначено про те, що акт виконаних робіт № 479 від 01.12.2017 підписаний зі сторони ТОВ «ППМ» та відповідача за допомогою факсимільного відтворення підписів сторін, при цьому сторони не підписували жодної угоди про використання факсимільного відтворення підпису саме на первинних документах відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України. Отже, наданий позивачем акт не є таким, що підписаний уповноваженими представниками сторін, а тому не є підставою для здійснення оплати грошових коштів відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає договір поставки та монтажу обладнання № 12/10-16 від 12.10.2016 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з доданих до позову документів, відповідачем неоплаченими лишилися лише роботи з монтажу обладнання відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018 у розмірі 24 710,79 грн та акту виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017 у розмірі 26 565,00 грн.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків , зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст. 253 та ч. 5 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається з умов додаткової угоди про внесення змін до додатку 87.1 від 12.10.2017 та № 87.2 від 12.10.2017 щодо поставки і монтажу обладнання за адресою м. Кам`янець -Подільський, Нігинське шосе, 41/1, сторонами було погоджено насупний порядок розрахунків: платіж у розмірі 70 % від загальної вартості партії оплачується до 20.10.2017. 30 % від загальної вартості партії оплачується протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт по збірці (монтажу).

Позивачем відповідачу були надані послуги по монтажу новорічних фасадів на магазині «Сільпо» м. Кам`янець-Подільський, Нігинське шосе, 41/1 на суму 37 282,78 грн, що підтверджується актом виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018.

Отже, виходячи з умов додаткової угоди, відповідач зобов`язаний був здійснити оплату виконаних робіт у строк до 18.01.2018 включно. Проте відповідачем лише частково було оплачено монтажні роботи, інша частина заборгованості по монтажу обладнання відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018 у розмірі 24 710,79 грн оплачена не була.

Частина 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з умов договору та доданих до позову документів, строк оплати наданих послуг по монтажу, які були надані згідно акту виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017 на суму 26 565,00 грн не встановлений.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний рахунок на оплату № 742 від 01.12.2017, в який включена вартість монтажних робіт в магазині «Сільпо» м. Бердянськ, вул. Консульська, 75З на суму 26 565,00 грн, що відповідає акту виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017 на суму 26 565,00 грн.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що строк оплати монтажних робіт по акту виконаних робіт (надання послуг) № 479 від 01.12.2017 на суму 26 565,00 є таким, що настав.

Стосовно заперечень відповідача викладених ним у відзив на позов, то судом зазначається наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Угоди про використання факсимільного відтворення підпису, сторони домовились щодо використання при вчиненні правочинів, а саме при укладанні додатків, додаткових угод до договору № 12/10-16 від 12.10.2016 факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання.

Отже, сторони в умовах договору було погоджено використання факсиміле.

Також згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 за N 168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

При цьому, слід зазначити, що вимоги наведених норм чинного законодавства щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також в спростування тверджень відповідача судом зазначається про те, що в матеріалах справи наявна копія зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ППМ» про відшкодування збитків у розмірі 153 768,14 грн. Як вбачається із поданої зустрічної позовної заяви, позовні вимоги ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» обґрунтовує тим, що ТОВ «ППМ» неналежним чином виконало зобов`язання за договором №12/10-16 поставки і монтажу обладнання від 12.10.2016, зокрема, не склало та не зареєструвало податкові накладні внаслідок здійснення господарських операцій, що підписані сторонами.

При цьому, ТОВ «Сільп-Фуд» у своїй зустрічній позовній заяві посилається на те, що ТОВ «ППМ» не виконало свого зобов`язання щодо складання та реєстрації податкових накладених внаслідок оформлення та підписання сторонами первинних документів, зокрема, акту виконаних робіт № 479 від 01.12.2017 на суму 26 565,00 грн та акту виконаних робіт № 62 від 03.01.2018 на суму 37 282,78 грн.

Отже з огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заперечення відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт надання послуг з монтажу суму 51 275,79 грн.

Таким чином, за результатами дослідження наданих позивачем доказів судом встановлено, що акти виконаних робіт є належними та допустимими доказами в розумінні присів ст. ст. 76, 77 ГПК України, які підтверджують обставини надання позивачем відповідачу послуг монтажу за договором поставки та монтажу обладнання № 12/10-16 від 12.10.2016, який визначено позивачем як підстава позову та порушення його умов.

Позивачем за прострочення здійснення оплати виконаних монтажних робіт по акту виконаних робіт (надання послуг) № 62 від 03.01.2018 у розмірі 24 710,79 грн було нараховано з 20.01.2018 по 10.05.2019 та заявлено до стягнення три відсотки річних у розмірі 966,77 грн та інфляційні нарахування у розмірі 2 661,49 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Відтак, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про задоволення у повному обсязі зазначених вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню 2 661,49 грн інфляційних нарахувань та 966,77 грн три відсотки річних.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повного задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» (02094, м. Київ, вул.. Бутлерова, 1; ідентифікаційний код 40720198) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ППМ» (69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 11, корп. 2, ідентифікаційний код 39251590) 51 275,79 грн суми основного боргу, 3% річних в розмірі 966,77 грн, 2 661,49 грн інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.