ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"11" липня 2019 р. Справа № 911/634/19

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К, дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО"

до Фермерського господарства "Ніна"

про стягнення 1 134 848,11 грн.

За зустрічним позовом Фермерського господарства "Ніна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО"

про стягнення 339 816,11 грн. та зобов`язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): не з`явився;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Мішакіна Л.О., Дергачов І.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Фермерського господарства "Ніна" про стягнення 1 134 848,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем, як покупцем, умов договору № Н-043 Т-1 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017 в частині прострочення терміну оплати товару. Враховуючи наявну заборгованість відповідача перед позивачем, яка встановлена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 911/212/18, позивачем здійснено нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з 23.03.2018 по 25.02.2019, у зв`язку з чим останнім було подано зазначену позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.03.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" залишено без руху.

26.03.2019 року від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 18.03.2019 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.04.2019 відкрито провадження у справі № 911/634/19 та призначено підготовче засідання на 17.04.2019, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; докази направлення відзиву позивачу.

17.04.2019 в судовому засіданні судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 15.05.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

26.04.2019 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

26.04.2019 до Господарського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява Фермерського господарства "Ніна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" про стягнення 339 816,11 грн. нарахованої пені та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог Фермерське господарство «Ніна» посилалось на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «НФМ АГРО» прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки № Н-043Т-17 від 21.06.2017 в частині передачі оплаченої позивачем за зустрічним позовом сільськогосподарської техніки у строки та порядок, визначені вказаним правочином.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/634/19 від 08.05.2019 року зустрічну позовну заяву Фермерського господарства "Ніна" залишено без руху.

14.05.2019 року від позивача за зустрічним позовом надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 08.05.2019 року.

14.05.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив.

15.05.2019 позивачем подано до суду додаткові документи по справі.

Ухвалою суду від 15.05.2019 прийнято зустрічний позов Фермерського господарства "Ніна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" про стягнення 339 816,11 грн. нарахованої пені та зобов`язання вчинити дії до спільного розгляду з первісним позовом.

15.05.2019 в судовому засіданні судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 12.06.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

27.05.2019 відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) подано до канцелярії суду заперечення на відповідь на відзив на позов та клопотання про витребування судової справи.

30.05.2019 до канцелярії суду надійшов від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) відзив на зустрічну позовну заяву.

04.06.2019 відповідачем за первісним позовом(позивачем за зустрічним позовом) подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

11.06.2019 від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) до суду надійшли письмові пояснення по суті первісного та зустрічного позовів.

12.06.2019 відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) подано до суду клопотання про долучення додаткових документів по справі.

В судовому засіданні 12.06.2019 представником відповідача за первісним позовом(позивача за зустрічним позовом) надано усні пояснення щодо поданого раніше клопотання про витребування судової справи № 911/212/18, відповідно до яких просив останнє задовольнити.

Представником позивача за первісним позовом(відповідача за зустрічним позовом) в даному судовому засіданні надано усні заперечення щодо заявленого клопотання, відповідно до яких останній просить суд відмовити в його задоволенні повністю.

Суд, розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом(позивача за зустрічним позовом) про витребування судової справи № 911/212/18 в судовому засіданні на місці ухвалив відмовити в його задоволенні з огляду на необґрунтованість останнього.

12.06.2019 в судовому засіданні судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 911/634/19 на 03.07.2019 до судового розгляду по суті, яка занесена до протоколу судового засідання.

03.07.2019 в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надав усні пояснення по суті первісних позовних вимог, відповідно до яких первісний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити посилаючись на наступне.

За твердженнями позивача за первісним позовом, Фермерським господарством "Ніна", як покупцем, простроченно терміни оплати товару за договором № Н-043 Т-1 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017, що встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 у справі № 911/212/18. Враховуючи наявне прострочення відповідачем за первісним позовом оплати суми основного боргу, позивачем за первісним позовом здійснено нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з 23.03.2018 по 25.02.2019, у зв`язку з чим останнім було подано зазначену позовну заяву.

В свою чергу, представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в даному судовому засіданні надав усні заперечення щодо первісного позову, відповідно до яких просив суд в задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю, обґрунтовуючи це наступним.

По-перше, Фермерське господарство "Ніна" наголошує на тому, що Товариством з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" невірно здійснено нарахування пені, а саме: поза межами 6-ти місячного строку, встановленого законодавством України.

Також, відповідач за первісним позовом вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" не має права пред`являти вимогу до нього про стягнення інфляційних втрат, оскільки грошове зобов`язання Фермерського господарства "Ніна" за договором поставки визначено в іноземній валюті(доларовому еквіваленті).

Крім того, відповідач за первісним позовом акцентував увагу суду на тому факту, що Товариством з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" при здійсненні нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, до розрахунку включені і ті дні, в які були здійснені фактичні проплати, що, в свою чергу, не передбачено чинним законодавством України. З урахуванням вищенаведеного у сукупності, відповідач за первісним позовом просить суд зменшити штрафні санкції та в задоволенні первісних позовних вимог відмовити повністю.

Також, 03.07.2019 представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в даному судовому засіданні надав усні пояснення щодо зустрічного позову, відповідно до яких просив суд зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначаючи наступне.

21.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" (постачальник) та Фермерським господарством "Ніна" (покупець) укладено Договір № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця сільськогосподарську техніку (далі по тексту - товар) згідно з умовами оплати, які викладені в п. 2.3. та Графіку внесення платежів, зазначеному в Додатку № 2.

За твердженнями позивача за зустрічним позовом, Фермерське господарство "Ніна" виконало свої зобов`язання за даним правочином в повному обсязі, сплативши Товариству з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" 6 500 675,01 грн.

Разом із тим, Товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" порушує права позивача за зустрічним позовом в частині відмови від виконання свого обов`язку, закріпленого в п. 4.4 договору поставки щодо складання акту приймання-передачі товару.

При цьому, відповідач за зустрічним позовом стверджує, що він листом вих. №37 від 25.02.2019 направив Товариству з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" повідомлення про необхідність з`явитися для оформлення приймання-передачі майна за договором поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 та складання Акту приймання-передачі майна.

Разом із тим, від вручення даного листа відповідач за зустрічним позовом відмовився. Також даний лист було направлено на електронну адресу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО".

Листом за вих. №48 від 13 березня 2019 відповідачу за зустрічним позовом було надіслано вимогу щодо поставки товару за договором поставки, та вдруге надіслано документи для оформлення приймання-передачі майна за договором поставки, (докази наявні у матеріалах справи).

20 березня 2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" надійшов лист Фермерському господарству "Ніна" за вих. №005 від 04.03.2019 та документи щодо передачі товару за договором поставки, які, на думку позивача за зустрічним позовом, суперечать умовам договору.

Фермерське господарство "Ніна" наголошує, що в документах, поданих відповідачем за зустрічним позовом, відсутні підпис керівника та печатка ТОВ "НФМ АГРО"; в додатковій угоді №1 від 05 березня 2019 року до договору поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 відповідачем змінено умови договору - виключено з нього Гарантійні зобов`язання; в Акті №1 приймання-передачі сільськогосподарської техніки від 05.03.2019, зазначено, що техніка б/в, а не нова, як це передбачено умовами договору поставки.

З урахуванням вищенаведеного, Фермерське господарство "Ніна" вважає, що ТОВ «НФМ АГРО» ухиляється від виконання свого обов`язку щодо належного оформлення Акту приймання-передачі товару за Договором поставки та намагається змусити Фермерське господарство "Ніна" підписати документи щодо передачі товару, які суперечать умовам договору.

Беручи вищезазначене до уваги, позивач за зустрічним позовом просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" оформити та підписати акт приймання-передачі товару за договором поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 року на користь Фермерського господарства "Ніна". Одночасно, враховуючи передбачену умовами договору відповідальність за ухиляння від передачі товару(п. 7.1), позивач за зустрічним позовом також нарахував та просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом пеню у сумі 339 816,11 грн.

03.07.2019 представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надав усні пояснення по суті зустрічних позовних вимог, відповідно до яких проти задоволення останніх заперечував повністю та просив суд відмовити відповідачу за первісним позовом(позивачу за зустрічним позовом) в задоволенні зустрічного позову. При цьому посилаючись на нищенаведене.

20.06.2017 між ТОВ «НФМ-Агро» та ФГ «Ніна» укладено Договір зберігання сільськогосподарської техніки № Н-015 ОП-17 від 20.06.2017., а 21.06.2017 між ТОВ «НФМ-Агро» та ФГ «Ніна» було укладено Договір поставки сільськогосподарської техніки № Н-043Т-17 від 21.06.2017.

20.06.2017 та 07.07.2017 ТОВ «НФМ-Агро» передало ФГ «Ніна» сільськогосподарську техніку, що є предметом договору поставки сільськогосподарської техніки № Н-043Т-17 від 21.06.2017 на зберігання за Договором зберігання сільськогосподарської техніки № Н-015 ОП-17 від 20.06.2017 до моменту 100% оплати вартості майна, тобто зберігання строком до 15.12.2017.

Як стверджує відповідач за зустрічним позовом, починаючи з 20.06.2017 та 07.07.2017 після приймання на зберігання ФГ «Ніна» протиправно (без відповідного дозволу власника) використовувало у своїй господарській діяльності майно, що було передане на зберігання. ТОВ «НФМ-Агро» неодноразово зверталось до ФГ «Ніна» з вимогою припинити використання техніки, що була передана на зберігання та повернути майно зі зберігання, однак ФГ «Ніна» ухиляється від оформлення документів про повернення майна зі зберігання, через що ТОВ «НФМ-АГРО» змушене було звернутись до суду з окремим позовом (господарська справа № 911/934/19). ФГ «Ніна» порушила строки оплати Товару за Договором поставки сільськогосподарської техніки № Н- 043Т-17 від 21.06.2017р. після чого ТОВ «НФМ-АГРО» було змушене в примусовому порядку стягувати залишок вартості товару (господарська справа № 911/212/18). Після отримання 100% вартості Товару за договором поставки сільськогосподарської техніки № Н-043Т-17 від 21.06.2017 ТОВ «НФМ-Агро» здійснювало неодноразові спроби з підписання документів по передачі майна у власність, в тому числі з виїздом на місце ФГ «Ніна» з представником ТПП, для фіксування стану техніки, яка приймається зі зберігання, а потім передається у власність.

04.03.2019 ТОВ «НФМ-Агро» надіслало на адресу ФГ «Ніна» лист вих. № 005, в якому просило ФГ «Ніна» виконати обов`язок з прийняття товару, в цьому ж листі були надані на підписання ФГ «Ніна» документи з повернення сільськогосподарської техніки зі зберігання за договором зберігання № Н-015 ОП-17 від 20.06.2017 та документи з передачі техніки у власність за договором поставки сільськогосподарської техніки № Н-043Т-17 від 21.06.2017 (підписані з боку ТОВ «НФМ - АГРО»).

05.03.2019 уповноважені представники ТОВ «НФМ-Агро» разом з експертом Дніпровської торгово-промислової палати Більговським В.В. з`явились за місцезнаходженням ФГ «НІНА» для безпосереднього огляду сільськогосподарської техніки при прийманні ії зі зберігання та для фіксування стану техніки, що передається покупцю у власність за договором поставки сільськогосподарської техніки № Н-043Т-17 від 21.06.2017, а також для передачі погашених свідоцтв про реєстрацію техніки покупцю (про дату візиту та її мету ТОВ «НФМ-Агро» заздалегідь повідомило ФГ «НІНА» листом № 01-03/2019 від 01.03.2019р.). Однак, 05.03.2019 представникам ТОВ «НФМ-Агро» та експерту ТПП доступу до сільськогосподарської техніки керівництвом ФГ «НІНА» надано не було, документи щодо повернення зі зберігання та передачі у власність також не були підписані з боку ФГ «НІНА»

Таким чином, за ствердженням відповідача за зустрічним позовом 05.03.2019 ФГ «НІНА» ухилилось від свого обов`язку повернути майно зі зберігання та повторно порушило умови договору поставки, тепер уже в частині обов`язку прийняти товар у постачальника.

15.03.2019р. та 29.03.2019р. ТОВ «НФМ-Агро» повторно зверталось до ФГ «Ніна» з вимогою повернути майно зі зберігання та прийняття його у власність.

З урахуванням вищенаведеного, відповідач за зустрічним позовом вважає, що з боку ТОВ «НФМ-Агро» вчинені всі заходи, що спрямовані на підписання документів з передання майна у власність ФГ «НІНА», більш того той факт, що майно перебуває у володінні Покупця не спростовує і ФГ «НІНА», зокрема у своєму Листі № 53 від 29.03.2019 ФГ «Ніна» заявляє про перебування сільськогосподарської техніки у їхньому володінні та про перехід до них права власності на неї.

03.07.2019 в судовому засіданні судом до виступу сторін у судових дебатах оголошено перерву до 11.07.2019.

05.07.2019 від відповідача за первісним позовом(позивача за зустрічним позовом) до канцелярії суду надійшли письмові тезиси промови у судових дебатах.

11.07.2019 в судовому засіданні судом заслухано промову відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) у судових дебатах.

Приймаючи до уваги, що сторони скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 11.07.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" (позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), постачальник) та Фермерським господарством «Ніна» (відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), покупець) укладено договір № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки (далі - договір). Умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця сільськогосподарську техніку (далі по тексту - товар) згідно з умовами оплати, які викладені в п. 2.3. договору та Графіку внесення платежів, зазначеному в додатку № 2.

В Додатку № 1 до договору сторони погодили найменування товару, його кількість, базову ціну товару в гривнях та її еквівалент в іноземній валюті, строк передачі товару покупцю та базис поставки.

Предметом договору згідно додатку № 1 до договору є новий комбайн Case ІН 6140, в комплекті з новою жниваркою зерновою Case ІН 3020, flex, 25ft.

Пунктом 2.1. договору визначено, що базова ціна товару вказана в додатку №1. Графік внесення платежів вказаний в додатку №2. Сторони встановлюють ціну товару в гривнях, а також встановлюють грошовий еквівалент в іноземній валюті - USD (надалі - еквівалент).

Згідно з п. 2.2. договору, на момент підписання договору вартість товару становить 6 254 387,50 гривень (Шість мільйонів двісті п`ятдесят чотири тисячі триста вісімдесят сім грн. 50 коп.), в т.ч. ПДВ 20% - 1 042 397,92 гривень. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 238 169,39 доларів США (Двісті тридцять вісім тисяч сто шістдесят дев`ять доларів США 39 центів). Сторони домовились, що розміри курсу продажу долара США на УМВБ, які застосовуються при визначенні грошового еквіваленту за цим Договором, визначаються на підставі даних оприлюднених на Українському фінансовому сервері (http://minfin.com.ua).

Пунктом 2.3. договору сторони встановили, що протягом терміну дії договору, грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях, згідно Графіку внесення платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Перший платіж у розмірі 25,47% від загальної вартості товару здійснюється покупцем в строк до 06 липня 2017 року.

Другий платіж у розмірі 35,69% від загальної вартості товару здійснюється покупцем в строк до 24 липня 2017 року.

Третій платіж у розмірі у розмірі 38,84% від загальної вартості товару здійснюється покупцем в строк до 15 грудня 2017 року.

У п. 2.4. договору визначено, що покупець здійснює оплату за цим договором на підставі рахунків постачальника, які ним виписані з урахуванням вищенаведених умов (п.п. 2.3.1. - 2.3.3.) в національній валюті України - гривні. Сторони даного Договору домовилися, що сума другого та третього платежу відповідно до п.п. 2.3.2.-2.3.3. підлягає індексації (коригуванню) на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення курсу на момент закриття торгів, колонка продажу (Ask) долару США на міжбанківському валютному ринку в день, що передує дню платежу, на курс на момент закриття торгів, колонка продажу (Ask) долару США на міжбанківському валютному ринку в день, який передує дню підписання цього договору, що становить 26,0450 гривень за один долар США. Сторони погодили визначати курс на момент закриття торгів колонка продажу (Ask) долару США на міжбанківському валютному ринку на підставі даних порталу «Мінфін» (http://minfin.com.ua).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

В порушення умов договору, відповідач за первісним позовом здійснив тільки часткову оплату предмету договору поставки, внаслідок чого у останнього перед Товариством з обмеженою відповідальністю «НФМ Агро» виникла заборгованість.

Враховуючи вищенаведене, позивач за первісним позовом звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Фермерського господарства «Ніна» основного боргу в сумі 2 668 625 (два мільйони шістсот шістдесят вісім тисяч шістсот двадцять п`ять) грн. 01 коп., пені в сумі 221 020 (двісті двадцять одна тисяча двадцять) грн. 64 коп, 3 % річних в сумі 21 275 (двадцять одна тисяча двісті сімдесят п`ять) грн. 89 коп. та інфляційних втрат в сумі 64 407 (шістдесят чотири тисячі чотириста сім) грн. 26 коп. В процесі розгляду судом було прийнято до спільного розгляду з первісними позовними вимогами зустрічну позовну заяву Фермерського господарства «Ніна» про розірвання договору № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017 та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" 3 832 050,00 грн., сплачених на виконання договору № Н-043 Т-17 від 21.06.2017, а також 1 579 830,00 грн. збитків.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.06.2018 у справі 911/212/18 в задоволенні первісного позову відмовлено; зустрічний позов задоволено повністю: вирішено розірвати Договір № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки, укладений 21.06.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю «НФМ Агро» (51200, Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, буд. 156, кв. 8, кімната 5, ) та фермерським господарством «Ніна» ( 08742 , Київська обл., Обухівський р-н, с. Жуківці, вул. Київська, будинок 2, ); стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «НФМ Агро» на користь фермерського господарства «Ніна» 3 832 050 (три мільйони вісімсот тридцять дві тисячі п`ятдесят) грн. 00 коп., сплачених на виконання Договору № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017; 1 579 830 (один мільйон п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять) грн. 00 коп. збитків та 82 940,20 (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот сорок) грн. 20 коп. судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 по справі № 911/212/18, яка залишена без змін постановою Верховного суду у складі суддів касаційного господарського суду від 19.02.2019, первісні позовні вимоги задоволено повністю, в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

За твердженнями позивача за первісним позовом, відповідач постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 по справі № 911/212/18 виконав 22.02.2019 та 25.02.2019, сплативши 1 000 000,00 грн. та 1 668 625,01 грн. відповідно, що підтверджується платіжними дорученнями № 15 від 22.02.2019 та № 16 від 25.02.2019(копії містяться у матеріалах справи).

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору № Н-043 Т-17 поставки сільськогосподарської техніки від 21.06.2017, та які встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 по справі № 911/212/18, позивач за первісним позовом, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України та ст. ст. 217, 230 ГК України, звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 74 328,70 грн. 3% річних, 189 046,67 грн. інфляційних втрат та 871 472,74 грн. пені за період прострочення з 23.03.2018 по 25.02.2019.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, постанова Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 по справі № 911/212/18, яка набрала законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені нею факти повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Таким чином, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В абзаці 1 пункту 9 оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання» від 29.04.2013 р. N 01-06/767/2013 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 р. № 5011-32/5219-2012).

Отже, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору

Позивач за первісним позовом, керуючись статтею 625 ЦК України, нарахував та просить стягнути з відповідача за первісним позовом, за прострочення останнім виконання зобов`язання щодо оплати за товар, 74 328,70 грн. 3% річних та 189 046,67 грн. інфляційних втрат, які нараховані за період з 23.03.2018 по 22.02.2019 на заборгованість у сумі 1 000 000,00 грн. та за період з 23.02.2018 по 25.02.2019 на заборгованість у сумі 1 668 625,01 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, який наданий позивачем за первісним позовом, господарський суд зазначає, що останній містить помилки, оскільки в розрахунок включено дні фактичних оплат.

Разом із тим, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені(п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Враховуючи вищенаведене, господарський суд здійснив власний перерахунок нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку із чим до стягнення з відповідача підлягає 3% річних у сумі 74 109,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 189 046,67 грн.

При цьому, суд відхиляє заперечення відповідача за первісним позовом щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 2 668 625,01 грн., у зв`язку із прямою забороною законом застосування індексації внаслідок знецінення до простроченого грошового зобов`язання визначеного в іноземній валюті, з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 та 2.4 договору, сторони погодили, що сторони встановлюють ціну товару в гривнях, а також встановлюють грошовий еквівалент в іноземній валюті - USD (надалі - еквівалент). На момент підписання договору вартість товару становить 6 254 387,50 гривень (Шість мільйонів двісті п`ятдесят чотири тисячі триста вісімдесят сім грн. 50 коп.), в т.ч. ПДВ 20% - 1 042 397,92 гривень. Покупець здійснює оплату за цим договором на підставі рахунків постачальника, які ним виписані з урахуванням вищенаведених умов (п.п. 2.3.1. - 2.3.3.) в національній валюті України - гривні.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду у складі суддів судової палати у цивільних справах від 27.01.2016 у справі № 6-771цс15.

Враховуючи те, що сторонами погоджено в умовах договору поставки, що сторони встановлюють ціну товару в гривнях, тому суд вважає за можливе нарахування на прострочену заборгованість інфляційних втрат.

Крім того, позивач за зустрічним позовом керуючись п. 7.2 договору поставки нарахував та просить стягнути з відповідача за первісним позовом пеню у розмірі 871 472,74 грн.

Щодо зазначеної вимоги, господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За умовами п. 7.2 договору поставки, у випадку прострочення терміну оплати, встановленого умовами цього договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення платежів та суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції.

При дослідженні розрахунку позивача суд встановив, що останнім визначено період нарахування пені на суму заборгованості третього платежу у розмірі 2 668 625,01 грн. починаючи з 23.03.2019 по 25.02.2019.

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 по справі № 911/212/18 визначено початок прострочення оплати відповідачем за первісним позовом третього платежу у сумі 2 668 625,01 грн., а саме з 16.12.2017 та стягнуто нараховану пеню за період з 16.12.2017 по 22.03.2018.

Відповідно до п. 2.5 ч. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищенаведене, суд здійснив власний перерахунок пені, обмеживши період нарахування шестимісним строком з моменту, коли зобов`язання мало бути виконано (15.12.2017), в межах розрахунку позивача, визначивши період нарахування з 23.03.2018 по 16.06.2018, а тому первісні позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в сумі 213 782,45 грн.

При цьому, судом відхиляються твердження позивача за первісним позовом, щодо наявності погодження між сторонами збільшення періоду нарахування пені більше ніж на 6 місяців з огляду на юридичну необґрунтованість останніх.

Стосовно зустрічних позовних вимог судом зазначається наступне.

Відповідно до п. 3.2 договору поставки, постачальник зобов`язаний передати товар покупцеві в термін, який вказано в додатку № 1(протягом 5-ти робочих днів при умові надходження 100% від вартості за товар на розрахунковий рахунок постачальника).

Згідно з п. 4.4 договору, при передачі товару обов`язково складається акт приймання-передачі, в якому вказується стан товару на момент передачі.

Судом встановлено, що останній платіж у сумі 2 668 68 625,01 грн. позивачем за зустрічним позовом було сплачено відповідачу за зустрічним позовом в два етапи: 22.02.2019 у сумі 1 000 000,00 грн. та 25.02.2019 у сумі 1 668 625,01 грн.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи умови договору поставки та фактичні дати сплати за товар, постачальник був зобов`язаний поставити товар покупцю до 04.03.2019 включно.

Наразі, щодо фактичної передачі товару, суд зазначає наступне.

В обґрунтування своїх вимог щодо зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" оформити та підписати акт приймання-передачі товару за договором поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 року на користь Фермерського господарства "Ніна", останнє стверджує про відмову відповідача за зустрічним позовом виконати свій обов`язок за договором поставки та підписати акт приймання-передачі товару.

При цьому, позивач за зустрічним позовом не заперечує того факту, що фактично товар - предмет договору поставки, а саме: комбайн Case ІН 6140, в комплекті з жниваркою зерновою Case ІН 3020, flex, 25ft, на час звернення із зустрічним позовом знаходиться у Фермерського господарства "Ніна". Зазначені твердження містяться у листі позивача за зустрічним позовом вих. № 53 від 29.03.2019, копія якого долучена до матеріалів справи.

Так само, позивач за зустрічним позовом не заявляє вимогу щодо поставки зазначеного товару, а тільки щодо фактичного переоформлення зазначеного товару шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст.16 Цивільного кодексу України визначено, що способам захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, примусове виконання обов`язку в натурі.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов`язаний був вчинити певні дії стосовно позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов`язок. Тобто цей спосіб захисту застосовується за наявності зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем і полягає в тому, що правопорушник (боржник) на вимогу потерпілого (кредитора) зобов`язаний вчинити дії, передбачені зобов`язанням, що існує між ними (620 ЦК). Цей спосіб у теорії цивільного права називають реальним виконанням зобов`язання. Такий спосіб захисту права застосовується в тому разі, якщо кредитор заінтересований у певній дії.

Наразі суд наголошує, що вартість предмета договору повністю оплачена позивачем за зустрічним позовом, у зв`язку із чим у останнього виникло право на отримання товару, яке має бути засвідчено відповідно до умов договору (п. 4.4), а саме шляхом підписання акту прийому-передачі товару. При цьому, судом встановлено, що з боку позивача за зустрічним позовом вчинялись всі необхідні дії, передбачені умовами договору та чинним законодавством України щодо можливості підписання спірного акту прийму-передачі(копії листів до відповідача за зустрічним позовом наявні у матеріалах справи), але відповідачем за зустрічним позовом свої зобов`язання щодо підписання акту прийому-передачі товару не виконано.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги відсутність підписаного акту прийому-передачі товару між сторонами (протилежного суду не доведено) на час звернення Фермерським господарством "Ніна" із зустрічним позовом до суду, господарський суд вважає за доцільне задовольнити зустрічний позов в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" оформити та підписати акт приймання-передачі товару за договором поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 року на користь Фермерського господарства "Ніна".

Щодо вимоги зустрічного позову про нарахування пені у сумі 339 816,11 грн. господарський суд встановив наступне.

Відповідно до п. 7.1 договору, постачальник несе відповідальність за затримку з передачею товару покупцеві, сплачуючи пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару за кожен день затримки.

Позивач за зустрічним позовом керуючись п. 7.1 договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 339 816,11 грн.

Як встановлено судом вище та не заперечується сторонами, фактично товар - предмет договору поставки, а саме: комбайн Case ІН 6140, в комплекті з жниваркою зерновою Case ІН 3020, flex, 25ft, як на час звернення позивачем за зустрічним позовом із зустрічним позовом до суду так і на момент винесення судом рішення, знаходиться у Фермерського господарства "Ніна".

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки договором поставки (п. 7.1) передбачена відповідальність постачальника безпосередньо за порушення останнім обов`язку з вчасної передачі товару, а не за порушення зобов`язання щодо підписання акту-прийому передачі, що не є тотожнім в розумінні норм чинного законодавства України та з урахуванням фактичного знаходження товару у позивача за зустрічним позовом, суд не знаходить підстав для застосування до відповідача за зустрічним позовом такої міри відповідальності, як нарахування пені, а тому в задоволенні цієї частини зустрічного позову суд відмовляє з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, судовий збір, згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства "Ніна" (місцезнаходження: 08742, Київська обл., Обухівський р-н, с. Жуківці, вул. Київська, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" (місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, буд. 156, кв. 8, кім. 5; ) 213 782,45 грн. пені, 74 109,36 грн. 3 % річних, 189 046,67 грн. інфляційних втрат та 7 154,08 грн. судового збору.

3. В іншій частині первісних позовних вимог відмовити.

4. Зустрічні позовні вимоги задовольнити частково.

5. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" (місцезнаходження: , Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, буд. 156, кв. 8, кім. 5; ) оформити та підписати акт приймання-передачі товару за договором поставки № Н-043 Т-17 від 21 червня 2017 року на користь Фермерського господарства "Ніна" (місцезнаходження: 08742, Київська обл., Обухівський р-н, с. Жуківці, вул. Київська, 2; ).

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НФМ АГРО" (місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Зіни Бєлої, буд. 156, кв. 8, кім. 5; ) на користь Фермерського господарства "Ніна" (місцезнаходження: 08742, Київська обл., Обухівський р-н, с. Жуківці, вул. Київська, 2; ) 1 921,00 грн. судового збору.

7. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

8. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.07.2019.

Суддя Л.В. Сокуренко