ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 липня 2019 р. Справа № 903/482/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: Супрунюк Л.С.- директор (паспорт серія НОМЕР_1 від 09.06.2005р.; Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав", м. Київ

до відповідача: Приватного підприємства "Прайм Трейд", м. Луцьк

про стягнення 6 385,61грн.

Суть спору: Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" звернулась до господарського суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Прайм Трейд" 6 385,61грн., в т.ч. 3 600,00грн. суми основного боргу за використання відповідачем невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів згідно договору №ТЗ-56/03/16 від 01.03.2016р., 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), 1 200,00грн. штрафу за прострочення оплати використання невиключних прав стосовно одного місяця на строк більший ніж чотири місяці, нарахованого згідно п. 3.6. договору, 627,93грн. суми індексу інфляції за період з липня 2016 року по травень 2019 року (включно) та 157,68грн. трьох процентів річних за період з 26.06.2016р. по 27.05.2019р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем умов договору №ТЗ-56/03/16 від 01.03.2016р. в частині оплати наданих йому невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів, виникнення заборгованості та нарахування у зв`язку з цим штрафу та сум індексу інфляції і трьох процентів річних.

Крім того, позивач просив суд розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.06.2019р. за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, за клопотанням позивача постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті в судовому засіданні призначено на 22.07.2019р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

17 липня 2019 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області було зареєстровано заяву Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" від 15.07.2019р., яка містить пояснення стосовно позовних вимог, в котрій позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та цих поясненнях.

В той же час, в заяві від 15.07.2019р., яка була зареєстрована відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області 17.07.2019р. позивач просив суд розглядати справу за відсутності його уповноваженого представника.

18 липня 2019 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області було зареєстровано заяву Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" від 15.07.2019р., в котрій позивач просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 3 600,00грн., а також просив суд стягнути з відповідача 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), 1 200,00грн. штрафу за прострочення оплати використання невиключних прав стосовно одного місяця на строк більший ніж чотири місяці, нарахованого згідно п. 3.6. договору, 627,93грн. суми індексу інфляції за період з липня 2016 року по червень 2019 року (включно) та 157,68грн. трьох процентів річних за період з 26.06.2016р. по 27.05.2019р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

В обґрунтування вказаної заяви позивач повідомив, що 02.07.2019р. (після відкриття судом провадження у даній справі) на рахунок позивача від відповідача було перераховано 3 600,00грн. Таким чином, відповідач повністю погасив суму основного боргу, заявлену позивачем до стягнення в позовній заяві. Однак, несплаченими залишаються інші частини позовних вимог, а саме 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), 1 200,00грн. штрафу, 627,93грн. суми індексу інфляції та 157,68грн. трьох процентів, на стягненні яких з відповідача позивач наполягає.

Також просив суд відшкодувати судовий збір в розмірі 1 921,00грн.

Крім того, в заяві від 15.07.2019р., яка була зареєстрована відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області 18.07.2019р., позивач просив суд вирішити питання про відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача 5 000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених згідно акту затвердження сторонами обсягу надання правничої допомоги в суді першої інстанції, яка оплачена клієнтом від 04.06.2019р. та платіжного доручення №439 від 04.06.2019р. на суму платежу 5 000,00грн. з призначенням платежу: "за професійну правничу допомогу згідно договору №8.63-А від 03.06.2019р. без ПДВ".

У визначений судом день та час позивач уповноваженого представника в судове засідання не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (ухвала суду від 27.06.2019р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена Приватній організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" 04 липня 2019 року).

Водночас, 22.07.2019р. на адресу суду від позивача у справі надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з можливістю мирного врегулювання спору.

Суд засвідчує, що у статті 42 ГПК України закріплені права та обов`язки учасників справи, в тому числі обов`язок учасника справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Ці права та обов`язки виникають з моменту набуття учасником відповідного процесуального статусу. При цьому права позивача виникають з моменту подання позову до господарського суду. Тому з моменту подання позову до суду позивач зобов`язаний вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Присутній в судовому засіданні 22.07.2019р. представник відповідача звернувся до суду з клопотанням від 19.07.2019р., в котрому, посилаючись на положення ч.3 ст. 551 ЦК України, ч. ч. 1, 2 ст. 233 ГК України, просить суд зменшити заявлену позивачем до стягнення з відповідача суму штрафу в розмірі 1 200,00грн. та, з огляду на положення ст. 126 ГПК України, просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, оскільки останні, на його думку, є завищеними та неспівмірними з ціною позову.

Водночас, сторона повідомляє суд про сплату відповідачем на користь позивача 3 600,00грн. суми основного боргу згідно платіжного доручення №715 від 02.07.2019р., 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті) згідно платіжного доручення №733 від 19.07.2019р., 627,93грн. суми індексу інфляції згідно платіжного доручення №735 від 19.07.2019р. та 157,68грн. трьох процентів річних згідно платіжного доручення №734 від 19.07.2019р.

Суд, розглянувши в судовому засіданні 22.07.2019р. клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи відмовив в його задоволенні як необґрунтованому, зокрема, з огляду на наступне.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин (ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто підставою для відкладення розгляду справи за клопотанням учасника справи є наявність для цього обґрунтованих причин.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

Водночас суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи в даному судовому засіданні.

В даному аспекті судом також береться до уваги й та обставина згідно котрої присутній в судовому засіданні 22.07.2019р. представник відповідача повідомив суд про сплату ним на користь позивача 3 600,00грн. суми основного боргу, 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), 627,93грн. суми індексу інфляції та 157,68грн. трьох процентів річних, надавши при цьому підтверджуючі вказані дії документи, а також те, що ухвалою суду від 27.06.2019р. про відкриття провадження у справі явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, беручи до уваги те, що позивач належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, зважаючи на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та необхідність розгляду справи впродовж розумного строку, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений до відповідача позов підлягає до часткового задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2016 року між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" (УЛАСП) та Приватним підприємством "Прайм Трейд" (користувач) було укладено договір №ТЗ-56/03/16, у відповідності до умов п.п. 3.1., 3.3., 3.5., 3.6. котрого користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів шляхом їх публічного виконання, а УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених цим договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (роялті) на поточний рахунок УЛАСП відповідно до умов цього договору та Закону. Користувач зобов`язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті) має перераховуватись не пізніше ніж за 5 днів до початку місяця, за який він здійснюється. Не зважаючи на дату укладення договору, користувач здійснює перший платіж за весь місяць (календарний період), в якому було укладено договір. Перший платіж здійснюється не пізніше трьох календарних днів після підписання цього договору. Розмір винагороди (роялті) не залежить від кількості творів, що використовуватимуться користувачем під час дії договору, та частоти їх використання. Сторони підтверджують сплату та збір винагороди (роялті) шляхом підписання щоквартального акту про виплату роялті. У разі необхідності підтвердження виплати винагороди (роялті) щомісячно, обов`язок щодо складання відповідного акту покладається на користувача. Якщо користувач прострочить платіж стосовно одного місяця на строк більший ніж на чотири місяці, то користувач повинен буде сплатити УЛАСП штраф, що складає 100% від розміру простроченого платежу. Крім цього, в разі зазначеної прострочки УЛАСП набуває право на дострокове отримання винагороди (роялті) за строк в повному обсязі.

Розділом 2 Договору визначені терміни:

користувач - фізична або юридична особа, що здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів;

територія - площа закладу, визначеного сторонами у відповідному додатку до цього договору, стосовно якої надається право (невиключна ліцензія);

строк - строк використання творів, на який надане право (невиключна ліцензія), що відповідає строку договору, зазначеному у п.6.1. цього договору, а у випадку коли строк, зазначений у п.6.1. закінчився, але цей договір залишився чинним - строк, визначений на підставі п.6.2. договору;

винагорода (роялті) - загальна винагорода, яка повинна бути сплачена користувачем УЛАСП стосовно строку;

твори - перелік музичних творів та каталогів творів, що розміщений на сайті УЛАСП: www.ulasp.org. Враховуючи те, що УЛАСП має в управлінні твори, що входять до великих каталогів видавників, то посилання на такий каталог означатиме можливість знайти конкретний твір на сайті відповідного видавника.

В розділі 6 цього договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.03.2017р., а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань до їх повного виконання. У випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п.6.1. дати, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах, і так кожного разу коли протягом місяця до завершення строку дії договору не буде належного повідомлення про припинення. Належним повідомленням про припинення зі сторони користувача є лист з доданим до нього актом припинення використання творів, що має бути підписаний уповноваженими представниками сторін. Повідомлення про припинення дії цього договору має бути надіслане засобами поштового зв`язку (цінним листом), при цьому належним доказом направлення повідомлення є чек відділу поштового зв`язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони на адресу якої направлено листа, а також опис вкладення з відтиском (печаткою) поштового відділу, який посвідчує відправлення зазначеного вище повідомлення. Сторони розуміють, що цей договір є ліцензійним договором з приводу оплатного використання об`єктів права інтелектуальної власності, тобто творів. Цей договір є підставою для здійснення розрахунків. Розрахунки здійснюються з формулюванням: "Виплата винагороди (роялті) за (календарний місяць) згідно договору № (номер договору) від (дата підписання договору). Без ПДВ".

Даний договір підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів (а.с. 19-22).

Згідно додатку №1 до договору у переліку закладів, в яких користувач здійснює використання творів, наявний один заклад.

За п.1 додатку №2 до договору винагорода (роялті) нараховується на підставі Закону та цього договору і виплачується користувачем УЛАСП щомісячними платежами.

Відповідно до п.1.1. додатку №2 до договору розмір щомісячного платежу має складати 100,00грн. за кожен заклад користувача, зазначений у відповідних додатках до договору.

За п.1.2. додатку №2 до договору загальний розмір щомісячного платежу з дня набуття чинності договору становить 100,00грн. Зазначена сума щомісячно перераховується користувачем на розрахунковий рахунок УЛАСП відповідно до умов договору.

Вказані додатки до договору підписано сторонами та скріплено відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів (а.с. 23-24).

Статтею 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що опублікування твору, фонограми, відеограми - випуск в обіг за згодою автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав виготовлених поліграфічними, електронними чи іншими способами примірників твору, фонограми, відеограми у кількості, здатній задовольнити, з урахуванням характеру твору, фонограми чи відеограми, розумні потреби публіки, шляхом їх продажу, здавання в майновий найм, побутового чи комерційного прокату, надання доступу до них через електронні системи інформації таким чином, що будь-яка особа може його отримати з будь-якого місця і у будь-який час за власним вибором або передачі права власності на них чи володіння ними іншими способами. Опублікуванням твору, фонограми, відеограми вважається також депонування рукопису твору, фонограми, відеограми у сховищі (депозитарії) з відкритим доступом та можливістю одержання в ньому примірника (копії) твору, фонограми, відеограми.

Організація колективного управління (організація колективного управління майновими правами) це - організація, що управляє на колективній основі майновими правами суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав і не має на меті одержання прибутку.

Згідно з ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст. 449 ЦК України об`єктами суміжних прав без виконання будь-яких формальностей щодо цих об`єктів та незалежно від їх призначення, змісту, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження є: а) виконання; б) фонограми; в) відеограми; г) програми (передачі) організацій мовлення.

Статтею 33 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено, що договори про передачу прав на використання творів укладаються у письмовій формі. В усній формі може укладатися договір про використання (опублікування) твору в періодичних виданнях (газетах, журналах тощо). Договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про авторське право і суміжні права" допускається без згоди виробників фонограм (відеограм), фонограми (відеограми) яких опубліковані для використання з комерційною метою, і виконавців, виконання яких зафіксовані у цих фонограмах (відеограмах), але з виплатою винагороди, таке пряме чи опосередковане комерційне використання фонограм і відеограм та їх примірників: а) публічне виконання фонограми або її примірника чи публічну демонстрацію відеограми або її примірника; б) публічне сповіщення виконання, зафіксованого у фонограмі чи відеограмі та їх примірниках, в ефір; в) публічне сповіщення виконання, зафіксованого у фонограмі чи відеограмі та їх примірниках, по проводах (через кабель). Збирання винагороди за використання фонограм (відеограм), що зазначені у частині першій цієї статті, і контроль за їх правомірним використанням здійснюються визначеними Установою уповноваженими організаціями колективного управління. Зібрані кошти розподіляються між організаціями колективного управління, які є на обліку в Установі, на основі договорів, які уповноважені організації укладають з усіма організаціями колективного управління. Одержана від уповноваженої організації винагорода розподіляється відповідною організацією колективного управління у таких пропорціях: виконавцям - 50 відсотків, виробникам фонограм (відеограм) - 50 відсотків. Розмір винагороди за використання фонограм (відеограм), що зазначені у частині першій цієї статті, порядок та умови її виплати визначаються Кабінетом Міністрів України. Особи, які використовують фонограми, відеограми чи їх примірники, повинні надавати організаціям, зазначеним у частині другій цієї статті, точні відомості щодо їх використання, необхідні для збирання і розподілу винагороди.

Статтею 45 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами особисто, через свого повіреного або через організацію колективного управління.

В пункті 49.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності" зазначено, що надавши організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об`єктів авторського права, які й не перебувають в їх управлінні (але не вилучені з нього в установленому порядку), законодавець врахував специфіку діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об`єктів авторського права, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

Такий підхід водночас забезпечує дотримання прав суб`єктів авторського права (як щодо дозволу на використання творів, так і стосовно отримання винагороди) та дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати використання необмеженого переліку творів (зокрема, музичних) без порушення майнових авторських прав, уклавши відповідний договір з однією організацією колективного управління.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, за своєю правовою природою між позивачем та відповідачем укладено ліцензійний договір та при цьому Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 1109, 1100 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Крім того, укладений між ними договір ТЗ-56/03/16 від 01.03.2016р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був.

Згідно зі ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Відповідно до положень ст. 1110 ЦК України, ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

Ліцензіар може відмовитися від ліцензійного договору у разі порушення ліцензіатом встановленого договором терміну початку використання об`єкта права інтелектуальної власності. Ліцензіар або ліцензіат можуть відмовитися від ліцензійного договору у разі порушення другою стороною інших умов договору.

У разі відсутності у ліцензійному договорі умови про строк договору він вважається укладеним на строк, що залишився до спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності, але не більше ніж на п`ять років. Якщо за шість місяців до спливу зазначеного п`ятирічного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на невизначений час. У цьому випадку кожна із сторін може в будь-який час відмовитися від договору, письмово повідомивши про це другу сторону за шість місяців до розірвання договору, якщо більший строк для повідомлення не встановлений за домовленістю сторін.

Таким чином, з урахуванням умов п. 6.2. Договору та враховуючи те, що суду не надано доказів на підтвердження надання Сторонами відповідного повідомлення на адресу іншої сторони про припинення протягом місяця до завершення строку дії договору, строк дії договору слід вважати з 01.03.2016 року по 01.03.2020 року.

Відтак, відповідач за використання наданих йому позивачем невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів мав здійснити платежі в сумі 100,00 грн. за кожен місяць, всього за 40 місяців однак, при цьому, позивач вказує на те, що відповідач здійснив лише один платіж у розмірі 100,00 грн.

Таким чином, згідно розрахунку позивача відповідач допустив прострочення платежів за використання наданих йому позивачем невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів в розмірі 3 600,00грн. Окрім того, позивач, відповідно до п.3.6. договору набув право на дострокове отримання 800, 00 грн. винагороди (Роялті).

Статтями 525 та 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями статті 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 600, 00 грн. основного боргу та 800 грн. суми дострокової сплати винагороди (роялті) на момент пред`явлення позову до суду були обґрунтованими та такими, що підлягали б до задоволення в судовому порядку.

Окрім того, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань по оплаті використання невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів за Договором №ТЗ-56/03/16 від 01.03.2016р., позивач просить стягнути з відповідача 627,93грн. суми індексу інфляції за період з липня 2016 року по травень 2019 року (включно) та 157,68грн. трьох процентів річних за період з 26.06.2016р. по 27.05.2019р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, перевіривши наданий позивачем перерахунок 3 % річних та втрат від інфляції, нарахованих позивачем у зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати використання невиключних прав на виконання оприлюднених музичних творів, суд приходить до висновку, що він є обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 627,93грн. суми індексу інфляції за період з липня 2016 року по травень 2019 року (включно) та 157,68грн. трьох процентів річних за період з 26.06.2016р. по 27.05.2019р на момент пред`явлення позову до суду були обґрунтованими та такими, що підлягали б до задоволення в судовому порядку.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, після звернення позивача до суду з даним позовом-25.06.2019р. та після відкриття судом провадження у даній справі-27.06.2019р., відповідачем було сплачено суму основного боргу у розмірі 3 600,00 грн., що стверджується платіжним дорученням №715 від 02.07.2019р., 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), що стверджується платіжним дорученням №733 від 19.07.2019р., 627,93грн. суми індексу інфляції, що стверджується платіжним дорученням №735 від 19.07.2019р. та 157,68грн. трьох процентів річних, що стверджується платіжним дорученням №734 від 19.07.2019р.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пункті 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз`яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Зважаючи на те, що відповідач після звернення позивача до суду з даним позовом-25.06.2019р. та після відкриття судом провадження у даній справі-27.06.2019р. сплатив суму основного боргу у розмірі 3 600,00 грн., що стверджується платіжним дорученням №715 від 02.07.2019р., 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), що стверджується платіжним дорученням №733 від 19.07.2019р., 627,93грн. суми індексу інфляції, що стверджується платіжним дорученням №735 від 19.07.2019р. та 157,68грн. трьох процентів річних, що стверджується платіжним дорученням №734 від 19.07.2019р., суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у даних частинах позовних вимог на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Крім того, позивач звертаючись до суду з вимогою про стягнення суми основної заборгованості, просив суд стягнути з відповідача 1 200 грн. штрафу за прострочення оплати використання невиключних прав стосовно одного місяця на строк більший ніж чотири місяці, нарахованого згідно п. 3.6. договору. Визначене клопотання також засвідчене у заяві позивача від 15.07.2019р.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим кодексом.

Відповідно до ст. ст. 216-218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В даному випадку пунктом 3.6. договору №ТЗ-56/03/16 від 01.03.2016р. сторони визначили, що якщо користувач прострочить платіж стосовно одного місяця на строк більший ніж на чотири місяці, то користувач повинен буде сплатити УЛАСП штраф, що складає 100% від розміру простроченого платежу. Зазначений договір недійсним чи зміненим, зокрема, в частині п. 3.6. не визнавався.

Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного здійснення платежів не виконав, тому сплата штрафу є його договірним зобов`язанням.

Судом перевірено розрахунок штрафу, в зв`язку з чим суд вважає його арифметично вірним та обгрунтованим.

Разом з тим, норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Підстави та розмір зменшення стягуваної суми штрафних санкцій повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Відповідно до п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

На думку суду, стягнення з відповідача, крім відсотків річних, інфляційних втрат, дострокової винагороди, також штрафу у заявленій сумі спотворить дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, стягнення штрафних санкцій перетвориться на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені та штрафу, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, а також приймаючи до уваги, що наявність будь-яких збитків, викликаних правопорушенням відповідача, позивачем не доведена та подібні вимоги ним не заявлялися, а також враховуючи стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат, дострокової винагороди та оплату цих сум відповідачем після відкриття судом провадження у справі, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч.1 ст. 233 ГК України, вважає за доцільне та правомірне зменшити нарахований позивачем штраф та стягнути з відповідача на користь позивача 120 грн. штрафу, що становить 10% від заявленої до стягнення суми.

Дана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, відображеною в постанові від 19.10.2018р. у справі №904/10558/17.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача і частина боргу, в якій провадження у справі підлягає закриттю, була сплачена ним після відкриття судом провадження у справі, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід відшкодувати йому у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України за рахунок Приватного підприємства "Прайм Трейд".

Крім того, згідно ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 6.3 Постанови Пленуму ВГС України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п`ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

У заяві від 15.07.2019р. позивач просить суд вирішити питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених ним згідно акту затвердження сторонами обсягу надання правничої допомоги в суді першої інстанції, яка оплачена клієнтом від 04.06.2019р. та платіжного доручення №439 від 04.06.2019р. в загальному розмірі 5 000грн.

Так, представником відповідача долучено до матеріалів справи копію договору №8.63-А про надання професійної правничої допомоги від 03.06.2019, платіжне доручення №439 від 04.06.2019р., акт затвердження сторонами обсягу надання правничої допомоги в суді першої інстанції, яка оплачена клієнтом від 04.06.2019р. Сторонами оцінено та позивачем сплачено за надані послуги суму 5 000,00 грн.

Судом встановлено, що 03.06.2019 року між Адвокатським об`єднанням "ІНТЕЛКРАФТС" та Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" було укладено договір №8.63-А про надання професійної правничої допомоги, згідно умов котрої Адвокатське об`єднання "ІНТЕЛКРАФТС" зобов`язувалося надавати Приватній організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" професійну правничу допомогу, що включала в себе підготовку позовної заяви та всіх необхідних документів, пов`язаних з розглядом справи, звернення до суду, представництво інтересів клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції у господарській справі за позовом клієнта до ПП "Прайм Трейд" про стягнення заборгованості за договором №ТЗ-56/03/16.

Згідно п. 4.1.1. цього договору за надання професійної правничої допомоги та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню винагороду в розмірі 5 000,00грн.

Згідно акту затвердження сторонами обсягу надання правничої допомоги в суді першої інстанції, яка оплачена клієнтом від 04.06.2019р., адвокатським об`єднанням було виконано, а Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав", прийнято, послуг на суму 5 000,00грн., яка складається з 3 000,00грн. за підготовку позовної заяви, аналіз документів для підготовки позовної заяви, проведення розрахунків загальної заборгованості, 1 000,00грн. за аналіз законодавства, надання консультацій клієнту та 1 000,00грн. підготовка процесуальних документів.

Як вбачається з платіжного доручення №439 від 04.06.2019р. на суму 5 000грн. з призначенням платежу "за професійну правничу допомогу згідно договору №8.63-А від 03.06.2019р. без ПДВ", Приватна організація "Українська ліга авторських і суміжних прав" перерахувала на рахунок Адвокатського об`єднання "ІНТЕЛКРАФТС" кошти в сумі 5 000грн.

Згідно Наказу Керуючого партнера Адвокатського об`єднання "ІНТЕЛКРАФТС" №8.63 від 03.06.2019р. адвокат Хлєбніков Сергій Георгійович (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія КВ №000083 від 11.12.2017р.), та адвокат Сербуль Ольга Юріївна (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3228 від 28.02.2008р.) є адвокатами, що здійснюють адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні "ІНТЕЛКРАФТС".

Як вбачається із матеріалів справи, адвокатом Хлєбніковим Сергієм Георгійовичем була підготовлена і подана позовна заява від 20.06.2019р., а адвокатом Сербуль Ольгою Юріївною були підготовлені і подані заяви від 15.07.2019р.

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено надання йому адвокатами Адвокатського об`єднання "ІНТЕЛКРАФТС" вказаних послуг у суді першої інстанції.

Представник відповідача у клопотанні від 19.07.2019р. просить суд зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач вважає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем, є необгрунтованим, а їх розмір є не співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи невелику складність юридичної кваліфікації правовідносин у даному спорі, з огляду на те, що витрати у сумі 5 000,00 грн., на думку суду, є завищеними з огляду на предмет та ціну позову у даній справі, неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням обсягом послуг, затраченим адвокатами часом на надання таких послуг (підготовка процесуальних документів під час розгляду даної справи в суді не вимагала відносно значних затрат часу, адже, відповідач після відкриття провадження у справі сплатив суму основного боргу, винагороду, три проценти річних, а також суму індексу інфляції), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього з огляду на ціну позову, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Дана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, відображеною у постанові від 24.01.2019р. у справі №910/15944/17.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 126, 129, 231, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Прайм Трейд" (Волинська область, місто Луцьк, вулиця Рівненська, будинок 125, квартира 128, ) на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (місто Київ, вулиця Євгена Сверстюка, будинок 23, офіс 1016, ) 120,00грн. штрафу, 1 921,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору та 1 000,00грн. витрат по оплаті наданої професійної правничої допомоги.

3. Наказ на виконання пункту 2 резолютивної частини рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

4. В частині стягнення 1 080,00грн. штрафу в позові відмовити.

5. Провадження у справі в частині стягнення 3 600,00грн. суми основного боргу, 800,00грн. суми дострокової винагороди (Роялті), 627,93грн. суми індексу інфляції та 157,68грн. трьох процентів річних закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 24.07.2019р.

Суддя В. А. Войціховський