РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2019Справа № 910/3128/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання Зінчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 266 365,68 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Лялюк Л.В.;

Від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація"(далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 266 365, 68 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору про встановлення сервітуту № БМС-06-Б/629 від 22.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 розгляд справи № 910/3128/19 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.04.2019 року.

27.03.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог та зазначив, що відповідач одразу після укладення Договору відмовився від розміщення будь - якого обладнання на об`єкті розміщення, про що було повідомлено позивача, при цьому п.2.2. Договору розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях вказаних в Додатку № 1 до Договору здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання, який не був підписаний відповідачем, у зв`язку з прийняттям рішення про відмову від розміщення обладнання.

27.03.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

12.04.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Представники учасників справи у підготовче засідання 15.04.2019 не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.19 відкладено підготовче засідання по справі № 910/3128/19 на 20.05.19 року.

Представник відповідача у підготовче засідання 20.05.2019 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 закрито підготовче засідання у справі № 910/3128/19, розгляд справи по суті призначено на 03.06.2019 року.

Представник відповідача у судове засідання 03.06.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом у судовому засіданні 03.06.2019 постановлено ухвалу оголошення перерви у зазначеній справі до 26.06.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 26.06.2019 підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Представник відповідача у судове засідання 26.06.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 26.06.2019 року на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 22.06.2015 між КП "Київжитлоспецексплуатація" (підприємство) та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна" (правонаступником якого є ПрАТ "ВФ Україна") (сервітуарій) був укладений договір про встановлення сервітуту № БМС-06-Б/629 (далі - договір), предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, відповідно до п.1.2. Договору, що знаходяться за адресами зазначеними в Додатку 1 до Даного Договору (далі - об`єкт розміщення).

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що об`єкт розміщення використовується для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (Додаток № 2 до даного договору).

Встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у Додатку № 1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в Додатку № 1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (надалі - акт розміщення) (зразок якого наведено в Додатку № 3 до даного договору) (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Відповідно до п.п. 3.1 - 3.2 договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку № 1 до даного договору. Щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в договорі.

На момент підписання договору щомісячна плата становить 5 288,07 грн., яка сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства. Нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п.п. 3.3-3.5 Договору).

Згідно з п. 4.1.1 сервітуарій зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату за договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 03.08.2015 р. і діє до 02.07.2016 р. У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах (п. 9.1 в редакції додаткової угоди від 03.08.2015 р., п. 9.2).

Додатком № 1 до договору був погоджений адресний перелік об`єктів комунальної власності для встановлення сервітуту та формула розрахунку щомісячної плати.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору сервітуту, КП "Київжитлоспецексплуатація" надало ПрАТ "ВФ Україна" обмежене право користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул.Мілютенка,19, для розмішення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку.

Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з жовтня 2015 по серпень 2018 у сумі 266 365, 68 грн. не сплатив. Указані обставини підтверджуються наявними у справі копіями рахунків на оплату та актами наданих послуг за вказаний період, направленими за адресу відповідача, копіями поштових чеків та описів вкладення, а також розписками ПрАТ "ВФ Україна" про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

Таким чином встановлено, що у відповідача за період з жовтня 2015 р. по серпень 2018 р. виникла заборгованість у сумі 266 365, 68 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Відповідач, заперечуючи дану суму заборгованості, вказує, що відразу після укладення договору ПрАТ "ВФ Україна" у одностронньому порядку прийняло рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті, у зв`язку із чим оплату наданого йому сервітуту не здійснювало.

Перевіряючи зазначені доводи відповідача, суд виходив з того, що сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Відповідно до рішення Київської міської ради № 378/5765 від 14.07.2011 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій" позивача - КП "Київжитлоспецексплуатація" уповноважено здійснювати моніторінг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Відповідно до припису ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 ГК України).

З наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 6-д, для встановлення обладнання відповідача. Отже, сервітут (право користування) у даному випадку був встановлений договором № БМС-06-Б/629 від 22.06.2015 р.

При цьому ПрАТ "ВФ Україна" погодився із тим, що дане право обмеженого користування об`єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення договору сервітуту (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання, який передбачається п. 2.2 договору.

Суд зазначає, що акт розміщення обладнання, про який вказується у п. 2.2 договору, погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об`єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Щодо доводів відповідача про недійсність договору сервітуту № БМС-06-Б/629 від 22.06.2015, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Дослідивши зміст договору про встановлення сервітуту № БМС-06-Б/629 від 22.06.2015, суд приходить до висновку, що договір укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідає вимогам законодавства, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі ст. 403 ЦК України, у тому числі й щодо предмету договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Мілютенка, 19.

Отже, загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та його відповідності закону, визначені ст. 203 ЦК України були дотримані сторонами при укладенні договору під час встановлення сервітуту. А відповідач не надав суду доказів, які б підтвердили порушення вимог, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору недійсним. При цьому будь-яких зауважень у відповідача щодо договору на момент його укладення та протягом строку його дії не виникло, а сам договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Крім того, суд враховує, що за приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут.

Відповідно до п. 9.3 договору сторони погодили можливість припинення користування об`єктом розміщення, підтвердженням якої є укладений акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Разом з тим, за умови пункту 9.2 договору, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, встановленого п. 9.1 - до 02.07.2016 р., договір вважається пролонгованим на 1 календарний рік на тих же умовах.

Матеріалами справи підтверджено, що жодна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії договору, тому договір про встановлення сервітуту кожного року продовжувався на один рік, зокрема з 18.10.2016 р. є пролонгованим - до 18.10.2019 р. Також у матеріалах справи відсутні докази розірвання сторонами договору сервітуту у судовому порядку.

Отже, договір сервітуту є дійсним та обов`язковим для виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до п. 3.5 договору нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки порушення з боку ПрАТ "ВФ Україна" господарського зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати вартості послуг за користування частиною даху будівлі комунальної власності у період з жовтня 2015 по серпень 2018 підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 266 365, 68 грн. є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; ) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А; ) заборгованість у розмірі 266 365 (двісті шістдесят шість тисяч триста шістдесят п`ять) грн. 68 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3 995 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять ) грн. 48 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з п.п.17.5 п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 19.07.2019 року.

Суддя М.Є.Літвінова