ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2019 р. Справа№ 910/1236/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Дідиченко М.А.

Смірнової Л.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року (дата складення повного тексту 19.04.2019 року)

у справі № 910/1236/19 (суддя: Щербаков С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Шаркова Андрія Анатолійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС"

про стягнення 32 965, 41 грн.

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шарков Андрій Анатолійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 32 965, 41 грн, з яких: 26 380, 00 грн - основний борг, 4 531, 60 грн - пеня, 786, 73 грн - 3 % річних та 1267, 08 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 37-НП-17 на надання послуг від 25.09.2017 року.

Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов своїм рішенням від 19.04.2019 року та присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС на користь Фізичної особи-підприємця Шаркова Андрія Анатолійовича 13020,00 грн. - заборгованості, 1 135, 06 грн - пені, 1 075,71 грн - інфляційних втрат, 337,09 грн - 3 % річних; у задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Не погодившись з прийнятими рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі, незважаючи на те, що положеннями договору імперативно передбачено обов`язковість здійснення оплати наданих послуг виключно за умови виставлення належним чином оформленого рахунку-фактури.

Разом з цим скаржник зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки обставинам щодо здійснення позивачем самостійного розподілу коштів, сплачених на оплату наданих послуг.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2019 року справу № 910/1236/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Дідиченко М.А.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року у справі № 910/1236/19 своєю ухвалою від 10.06.2019 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 25.09.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Шарковим Андрієм Анатолійовичем (виконавець) було укладено договір № 37-НП-17 на надання послуг, умовами якого передбачено, що виконавець зобов`язується за завданням та виробничими програмами замовника надавати, а замовник оплачувати послуги, вид, кількість, терміни виконання та ціна яких, вказуються в специфікації надання послуг (додаток, який є невід`ємною частиною договору), на умовах, що викладені у цьому договорі.

Відповідно до п. 2.2. договору, оплата наданих послуг (товару) здійснюється на наступних умовах:

- 30 % вартості послуг (товару) замовник попередньо оплачує протягом 3 (трьох) банківських днів з дня отримання від виконавця належним чином оформленого рахунку-фактури;

- 70 % вартості послуг (товару) замовник оплачує за фактично надані послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг у разі відсутності порушення п. 3 договору та належним чином оформленого рахунку-фактури. Без зазначених документів оплата наданих послуг не проводиться.

Згідно п. 4.9. договору, приймання-передача послуг (товару) оформлюється актом приймання-передачі послуг та підписується уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 6.4. договору передбачено, що за прострочення оплати наданих послуг (товару) замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми.

Договір діє до 31.12.2017 року, але в будь-якому разі до виконання сторонами зобов`язань за договором у повному обсязі (п. 9.1. договору).

Специфікацією № 1, що є додатком № 1 до договору № 37-НП-17 на надання послуг від 25.09.2017 року, сторони погодили найменування послуг: Пошиття: допоміжне екіпірування 35820000-8 (Мішок спальний), строк надання послуг - до 30.11.2017 року, загальна вартість послуг: 112000,00 грн.

Так, за твердженням позивача, на виконання умов договору ним були надані послуги на загальну суму 70 000, 00 грн, а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття (надання послуг) № 49 від 21.12.2017 року на суму 46 620, 00 грн, № 3 від 09.03.2018 року на суму 13020, 00 грн та № 4 від 24.05.2018 року на суму 10360, 00 грн (наявні в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за надані послуги відповідач розрахувався частково у розмірі 33600,00 грн, а саме згідно банківської виписки 09.10.2017 року сплачено 31200, 00 грн та 31.10.2017 року - 2 400, 00 грн, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" утворилась заборгованість у розмірі 36400,00 грн, що складається із заборгованості за актом здачі-прийняття (надання послуг) № 49 від 21.12.2017 року - 13 020, 00 грн, за актом № 3 від 09.03.2018 року - 13020, 00 грн та за актом № 4 від 24.05.2018 року - 10 360, 00 грн.

Позивач зазначає, що у зв`язку з наявною простроченою заборгованістю відповідача по договору № 37-НП-17 на надання послуг від 25.09.2017 року та по іншим договорам укладеним між сторонами, відповідачем в серпні 2018 перераховано позивачу 215800, 00 грн в тому числі: 03.08.2018 року - 103800, 00 грн та 13.08.2018 - 112000, 00 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачем не вказано конкретного договору по якому проводилася оплата в серпні 2018 року, позивач здійснив самостійно розподіл сплачених грошових коштів, в рахунок погашення боргових зобов`язань відповідача. Погашення наявних боргових зобов`язань проводилося по черговості їх виникнення, тож за актом здачі-прийняття (надання послуг) № 49 від 21.12.2017 року заборгованість погашена у повному обсязі 13.08.2018 року, в результаті чого станом на 23.01.2019 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 26 380, 00 грн.

Отже, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання за договором № 37-НП-17 від 25.09.2017 року щодо оплати наданих послуг, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" утворилась заборгованість у розмірі 26380, 00 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору (ч.ч. 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі, незважаючи на те, що положеннями договору імперативно передбачено обов`язковість здійснення оплати наданих послуг виключно за умови виставлення належним чином оформленого рахунку-фактури, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 2.2. договору, оплата наданих послуг (товару) здійснюється на наступних умовах:

- 30 % вартості послуг (товару) замовник попередньо оплачує протягом 3 (трьох) банківських днів х дня отримання від виконавця належним чином оформленого рахунку-фактури;

- 70 % вартості послуг (товару) замовник оплачує за фактично надані послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг у разі відсутності порушення п. 3 договору та належним чином оформленого рахунку-фактури. Без зазначених документів оплата наданих послуг не проводиться.

Разом з тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно з ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити належні за договором платежі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 910/9472/17.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами було укладено ряд інших договорів на надання послуг, а саме № 29-НП-17 від 16.06.2017 року, № 37-НП-17 від 25.09.2017 року (що є підставою позову у даній справі), № 38-НП-17 від 09.10.2017 року та № 38-2-НП-17 від 25.10.2017 року, загальна заборгованість за якими, як зазначає позивач складає 536460, 00 грн, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) за зазначеними договорами (наявний в матеріалах справи).

Так, відповідачем в рахунок погашення заборгованості було перераховано позивачу кошти розмірі 215800, 00 грн згідно платіжних доручень № 817 від 03.08.2018 року та № 1726 від 13.08.2018 року, проте як правильно встановлено судом першої інстанції у призначенні платежу відповідачем не було вказано за яким саме договором здійснюється сплата коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що враховуючи що відповідачем не вказано конкретного договору по якому проводилася оплата в серпні 2018 року, позивачем було правомірно здійснено самостійно розподіл сплачених грошових коштів, в рахунок погашення боргових зобов`язань відповідача, по черговості їх виникнення, внаслідок чого за актом здачі-прийняття (надання послуг) № 49 від 21.12.2017 року заборгованість погашена у повному обсязі 13.08.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки обставинам щодо здійснення позивачем самостійного розподілу коштів, сплачених на оплату наданих послуг.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості у розмірі 26380, 00 грн, що виникла з актів здачі-прийняття (надання послуг) № 3 від 09.03.2018 року на суму 13020, 00 грн та № 4 від 24.05.2018 року на суму 10 360, 00 грн., проте, як вбачається з матеріалів справи акт здачі-прийняття (надання послуг) № 4 від 24.05.2018 року на суму 10360, 00 грн не підписаний з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС".

Відповідно до п. 5.3. договору, виконавець зобов`язаний, зокрема складати та передавати замовнику акти приймання-передачі послуг (товару).

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення (надсилання/вручення) відповідачу акту здачі-прийняття (надання послуг) № 4 від 24.05.2018 року на суму 10 360, 00 грн для підписання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за актом здачі-прийняття (надання послуг) № 4 від 24.05.2018 року на суму 10 360, 00 грн.

Відповідно до ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Згідно абз. 2 п. 2.2. договору, 70 % вартості послуг (товару) замовник оплачує за фактично надані послуги протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг у разі відсутності порушення п. 3 договору та належним чином оформленого рахунку-фактури.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи п. 2.2. договору, відповідач зобов`язаний був протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг сплати вартість наданих послуг, тобто як правильно встановлено судом першої інстанції, починаючи з 15.03.2018 року відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання за актом здачі-прийняття (надання послуг) № 3 від 09.03.2018 року на суму 13020, 00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 13 020,00 грн основної заборгованості.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4531, 60 грн - пені за період з 27.12.2017 року по 23.01.2019 року, 786, 73 грн - 3 % річних 27.12.2017 року по 23.01.2019 року та 1267, 08 грн - інфляційні втрати 27.12.2017 року по 23.01.2019 року, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до п. 6.4. договору за прострочення оплати наданих послуг (товару) замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню у загальному розмірі 4 531, 60 грн за період з 27.12.2017 року по 23.01.2019 року.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідачем заявлено вимогу про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з спірною вимогою про стягнення пені лише 04.02.2019 року та ним не доведено наявності підстав для висновку про переривання та/або зупинення перебігу строку поновної давності щодо вказаної вимоги, в той час як відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої позивачем до 04.02.2018 року за договорами пені.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої ст. 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені погоджується з висновком суду першої інстанції, що у розрахунку допущені помилки у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування пені, розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у розмірі 1135, 06 грн (розрахований на суму боргу 13020, 00 грн з 15.03.2018 року по 15.09.2018 року).

В іншій частині вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення із даною вимогою до суду та позивачем проведено нарахування пені за період більше 6 місяців.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат , погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх часткового задоволення у розмірі 337, 09 грн 3 % річних та 1075, 71 грн інфляційних нарахувань (нарахована на суму боргу 13020, 00 грн за період з 15.03.2018 року по 23.01.2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року у справі №910/1236/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2019 року у справі №910/1236/19

4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/1236/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.А. Дідиченко

Л.Г. Смірнова