ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р. Справа№ 910/1241/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Пашкіної С.А.

Буравльова С.І.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Галушко С.І., адвокат, ордер №006148 від 14.06.2019;

від відповідача - Шишка Ю.М., адвокат, довіреність №14 від 03.01.2019,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/1241/19 (суддя Шкурдова Л.М., повний текст складено - 20.05.2019) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо передачі позивачу оригіналу кредитного договору №4Ф15055И від 20.02.2015, укладеного між відповідачем та ТОВ «Фрілайн» та оригіналів договорів застави, поруки, відступлення права вимоги, що забезпечували виконання кредитного договору №4Ф15055И від 20.02.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору поруки №4Ф13354И/П від 17.11.2016 та на вимогу банку, поручителем - ТОВ «Денвер-Оіл» було виконано зобов`язання боржника - ТОВ «Фрілайн» за кредитним договором №4Ф15055И від 20.02.2015 в сумі 72 142 207,00 грн. Позивач зазначає, що до ТОВ «Денвер-Оіл» перейшли права кредитора по зобов`язаннях ТОВ «Фрілайн» за кредитним договором №4Ф15055И від 20.02.2015 на суму 72 142 207,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/1241/19 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що ні законом, ні положеннями договору поруки, на які посилається позивач не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов`язок боржника, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 553 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 556 Цивільного кодексу України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Також, у рішенні вказано, що позивачем не доведено наявними доказами, що на момент перерахування коштів сума заборгованості боржника за кредитним договором становила саме 72 142 207,00 грн., оскільки договір поруки не містить суми кредитного зобов`язання.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у даній справі та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження із висновками, викладеними судом в оскаржуваному рішенні та необхідності передачі саме оригіналів документів.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» (поручитель) та публічним акціонерним товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (кредитор) 17.11.2016 було укладено договір поруки №4Ф13354И/П.

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Фрілайн» (код за ) своїх зобов`язань за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 20.02.2015 №4Ф15055И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в термін, відповідно до кредитного договору.

До поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання (п. 8 договору поруки).

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що поручителем (позивачем) було виконано обов`язок боржника за кредитним договором №4Ф15055И від 20.02.2015, а саме погашено суму боргу в розмірі 72 142 207,00 грн., тому відповідач у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинен передати йому оригінали документів, які підтверджують права позивача, як нового кредитора, проте відповідач відповідні документи позивачу не надав.

Крім того, позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача, в тому числі з письмовим листом-вимогою від 08.08.2017, але будь-якої відповіді на вимогу, так само як і оригіналів документів, станом на дату звернення з позовом позивачем не отримано.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні вказаних вимог, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач просить суд вчинити дії шляхом зобов`язання відповідача передати оригінали документів, що за своїм змістом кореспондується із способом захисту передбаченим п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, а саме - примусове виконання обов`язку в натурі.

При цьому, такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов`язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, але відмовився або уникає можливості виконати свій обов`язок. Тобто цей засіб захисту застосовується за наявності зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Позивачем не доведено того, що відповідач відмовився або уникає можливості виконати свій обов`язок. Так, зокрема, доказів відмови відповідачем у наданні документів, позивачем до суду не надано.

При вирішенні спору підлягають застосуванню загальні приписи Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи недоведеність позивачем обставин відмови відповідача у наданні кредитного договору та інших документів, позовні вимоги у даній справі є такими, що заявлені передчасно.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що ані умовами договору поруки, ані положеннями чинного законодавства України (в тому числі ч. 1 ст. 556 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач) не передбачено обов`язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов`язок боржника.

Так, за приписами ч. 1 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Пунктом 10 договору поруки передбачено, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

При цьому, у позовній заяві та апеляційній скарзі позивач вказує на необхідність передачі йому саме оригіналів документів.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Враховуючи вищезазначені положення ч. 1 ст. 556 Цивільного кодексу України, а також п. 10 договору поруки посилання апелянта на те, що документами в розумінні Цивільного кодексу України є саме їх оригінали є необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для задоволення позову.

Крім цього, колегією суддів також враховується наступне.

Порука - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, в силу якого поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб (ст. 553 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, згідно з положеннями ст. 553 та ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором тільки в разі порушення зобов`язання боржником. Відповідальність поручителя настає лише тоді, коли настає відповідальність основного боржника. У будь-якому випадку вимоги до поручителя не можуть бути заявлені раніше, ніж настане термін вимоги до основного боржника і буде встановлено, що останній не виконав свого зобов`язання або виконав його неналежним чином.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» роз`яснено, що господарським судам слід виходити з того, що з урахуванням ч. 2 ст. 556 та п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України наслідком виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 512 Цивільного кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено і виконання обов`язку боржника поручителем. Оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов`язанні після виконання ним обов`язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

При цьому, слід мати на увазі, що обсяг прав кредитора, які переходять до поручителя у такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Разом з тим, слід також враховувати наступне.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, який передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі №6-466цс15 та від 7 жовтня 2015 року у справі №6-932цс15.

Позивач, як в позовній заяві, так і апеляційній скарзі, зазначає про те, що він виконав обов`язок божника - товариства з обмеженою відповідальністю «Фрілайн» перед кредитором - публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором №4Ф15055И від 20.02.2015.

Проте, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами обставин того, що сума заборгованості, яка ним була сплачена, відповідає повній сумі заборгованості боржника за кредитним договором №4Ф15055И від 20.02.2015, яка існувала на дату погашення.

Отже, позивачем не доведено, що поручитель виконав зобов`язання боржника за вказаним кредитним договором в повному обсязі.

За наведених обставин, позивачем не доведено повне виконання ним своїх зобов`язань, як поручителем, що могло б бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд у постановах від 01.03.2018 у справі №910/14023/17, від 04.04.2018 у справі №910/14034/17, від 04.04.2018 у справі №910/14024/17, від 09.04.2019 у справі №910/7050/18.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/1241/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/1241/19.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.07.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.А. Пашкіна

С.І. Буравльов