ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2380/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Свицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Полінецька В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Коломійчук А.С., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ОД № 003556 від 18.12.2018 року; ордер серія ОД № 255569 від 06.06.2019р.

від третьої особи (Міністерство охорони здоров`я України) - не з`явився.

від третьої особи (Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" МОЗ України) - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України

на рішення Господарського суду Одеської області від 18 лютого 2019 року, повний текст якого складений та підписаний 25 лютого 2019 року

у справі № 916/2380/18

за позовом Державного закладу "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "ЗАТОКА" МОЗ України

до відповідача: Приватного підприємства "Сфінкс"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1.Міністерство охорони здоров`я України

2.Державний заклад "Спеціалізований (спеціальний) санаторій "Сонячний" МОЗ України

про визнання договору недійсним,

головуючий суддя - Оборотова О.Ю.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 18.07.2019 згідно ст.233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Державний заклад "Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій "ЗАТОКА" МОЗ України звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства "Сфінкс" про визнання недійсним інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторію «Сонячний» від 02.11.2007р., укладеного між Державним закладом «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» Міністерства охорони здоров`я України», Державним закладом «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України та Приватним підприємством «Сфінкс».

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на ст.ст. 203,215,216 ЦК України та зазначив, що оспорюваний договір укладено із порушенням норм законодавства в момент вчинення такого правочину, а отже, він є недійсним.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18 лютого 2019 року (суддя Оборотова О.Ю.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування порушення його прав укладеним між сторонами інвестиційним договором від 02.11.2007р., а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, Міністерство охорони здоров`я України звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2019р. у справі №916/2380/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосуванням господарським судом норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, а саме:

- судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою преамбулу укладеного між сторонами інвестиційного договору, а саме: будівництво нового санаторного комплексу;

- суд першої інстанції не врахував п.4.5 інвестиційного договору;

- суд застосував положення ЗУ «Про інвестиційну діяльність» без взаємозв`язку із іншими положеннями цього ж Закону та інших нормативно-правових актів;

- суд першої інстанції не надав жодної оцінки позиції МОЗ України, зокрема посилання на позицію суду касаційної інстанції з аналогічних справ, викладених зокрема у постанові від 02.06.2010р. у справі №30/186-09-4828, від 13.06.2018р. у справі №910/4749/16, від 20.05.2015р. у справі №910/16562/14.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.04.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі № 916/2380/18 за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року призначено розгляд справи № 916/2380/18 за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на 06.06.2019 року о 10:30 год.

27.05.2019р. від Міністерства охорони здоров`я України надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому останній просить провести судове засідання в режимі відеоконференції, а забезпечення судового засідання доручити Господарському суду Київської області. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 року в задоволенні клопотання Міністерства охорони здоров`я України про участь у судовому засіданні 06.06.2019 року о 10:30 в режимі відеоконференції по справі № 916/2380/18 відмовлено.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.06.2019р. клопотання відповідача про продовження строку розгляду апеляційної скарги задоволено. Продовжено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Господарського суду Одеської області від 18 лютого 2019 року у справі № 916/2380/18 на розумний строк.

У судовому засіданні 18.07.2019 представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав її необґрунтованості.

Інші представники сторін в судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись належним чином про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, вислухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Як встановлено господарським судом та перевірено під час апеляційного перегляду, 05.11.2007 року ПП «Сфінкс» (інвестор), з одного боку, та санаторій «Сонячний», санаторій «Затока», з іншого боку, за погодженням з Міністерством охорони здоров`я уклали інвестиційний договір на будівництво комплексу санаторій «Сонячний».За положеннями п.п. 1.1., 1.3., 2.1.6., 4.5. вказаного договору інвестор за рахунок власних коштів здійснює фінансування перед проектних, проектних робіт, будівництва та введення в експлуатацію нового санаторного комплексу по вул . Приморська, 3 в смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області на вільній частині земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні санаторія «Затока».

Будівництво здійснюватиметься за погодженою у встановленому порядку проектно-кошторисною документацією.

По завершенню будівництва та введенню комплексу в експлуатацію він підлягає передачі інвестором на користь санаторія «Сонячний» по акту приймання-передачі і з цього моменту стає загальнодержавною власністю.

Інвестор за рахунок власних коштів одночасно з будівництвом нового санаторного комплексу здійснює фінансування капітального ремонту головного спального комплексу санаторія «Затока» та фінансування проведення робіт з благоустрою території.

Інвестору по актах приймання-передачі передаються об`єкти нерухомого майна санаторія «Сонячний», розташованого за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 159 (п. 1.1.).

Вартість інвестицій за цим договором складає орієнтовно 10.000.000 грн. (п. 1.3.)

Санаторій «Сонячний» зобов`язується передати по акту приймання-передачі після виконання інвестором всіх своїх зобов`язань по цьому договору у власність останнього об`єкти нерухомого майна, розташовані в м . Одесі за адресою: Фонтанська дорога, 159 . (п. 2.1.6.)

Інвестор має право здійснити на користь Міністерства охорони здоров`я України прямий банківський переказ всієї суми інвестиції, визначеної цим договором, що є альтернативним способом виконання всіх його зобов`язань за цим договором.(п. 4.5.)

Позивач зазначає, що протягом 11 років з моменту укладення договору, ПП «Сфінкс» не вчинялись жодні дії щодо реального виконання взятих на себе обов`язків за договором. Крім того з відомостей Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що до видів господарської діяльності ПП «Сфінкс» відносяться: Оптова торгівля напоями (основний); Неспеціалізована оптова торгівля; Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; Діяльність у сфері права; Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у. Отже, за твердженням позивача з реєстру вбачається, що ПП «Сфінкс» взагалі не займається будь-якою діяльністю, пов`язаною з будівництвом чи ремонтними роботами.

Крім цього, Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «ЗАТОКА» МОЗ України стверджує, що нещодавно відбулись події, які свідчать те, що відповідач, імовірно, навіть не збирався ще на момент укладення оспорюваного договору реально вчиняти будь-які дії по виконанню предмета договору та взятих на себе зобов`язань щодо будівництва чи реконструкції об`єктів нерухомого майна; а саме 12.06.2018 року ПП «Сфінкс» звернувся до господарського суду Одеської області з позовом про офіційне тлумачення оспорюваного договору, а саме - пункту 4.5. договору, яким передбачено виконання альтернативного зобов`язання. На думку позивача, це тільки підтверджує те, що відповідач не мав та не має наміру виконувати основні зобов`язання за укладеним договором.

Визнання інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторія «Сонячний» від 05.07.2007р. недійсним, який, на думку позивача, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, є предметом позовних вимог.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що судом першої інстанції цілком вірно встановлені обставини справи та ним надана правильна юридична оцінка із застосуванням до спірних правовідносин належних норм матеріального права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Частинами 1, 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК).

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК і статті 193 ГК договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Посилання скаржника щодо невідповідності укладеного інвестиційного договору вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність» в частині вимог щодо безпосереднього господарсько-правового результату, якого намагаються досягти сторони в процесі його укладання та виконання, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Згідно ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, то «цей договір спрямований на покращення матеріальної бази державних закладів санаторно-курортної медицини Одещини шляхом залучення недержавних інвестиційних коштів».

Втім відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року у справі N 760/14438/15-ц зазначає, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Щодо посилань скаржника на правові позиції висловлені, зокрема, у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 910/4749/16, колегія суддів зазначає, що недійсність окремих частин правочину не може свідчити про його недійсність в цілому. Існування ж в оскарженому договорі певних юридичних конструкцій, якими теоретично (за відповідних обставин) можуть бути врегульовані окремі взаємовідносини між сторонами договору, не може свідчити про порушення прав позивача і, як наслідок, бути підставою для визнання договору недійсним за позовною заявою цієї особи.

Також, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не врахував п.4.5 інвестиційного договору, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

13.09.2018 р. по справі № 916/1171/18 прийнято рішення Господарського суду Одеської області, яке набрало законної сили відповідно до якого позовну заяву приватного підприємства «СФІНКС» задоволено частково. Надано офіційне тлумачення п. 2.1.6. інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторія «Сонячний», укладеного 05.11.2007 року між приватним підприємством «СФІНКС» з одного боку та санаторій «Сонячний», санаторій «Затока», з іншого боку шляхом визначення строку в який ДЕРЖАВНИЙ ЗАКЛАД «СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ (СПЕЦІАЛЬНИЙ) САНАТОРІЙ СОНЯЧНИЙ (М. ОДЕСА) МІНІСТЕРСТВА ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я УКРАЇНИ зобов`язаний передати у власність приватного підприємства «СФІНКС» по акту приймання-передачі об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Одесі за адресою : Фонтанська дорога , 159 , після виконання приватним підприємством «СФІНКС» своїх зобов`язань по договору, визначивши цей строк - негайно за вимогою приватного підприємства «СФІНКС». Надано офіційне тлумачення п. 1.3., 4.5. інвестиційного договору на будівництво комплексу санаторія «Сонячний», укладеного 05.11.2007 року між приватним підприємством «СФІНКС» з одного боку та санаторій «Сонячний», санаторій «Затока», з іншого боку шляхом визначення, що перерахування приватним підприємством «СФІНКС» всієї суми інвестиції, визначеної п. 1.3. договору у розмірі орієнтовно 10.000.000 грн. (десять мільйонів гривень) на рахунки Міністерства охорони здоров`я України, є альтернативним і належним способом виконання приватним підприємством «СФІНКС» його зобов`язань за цим договором.

Отже, колегія суддів звертає увагу скаржника, що умовами інвестиційного договору від 05.11.2007р. передбачено право альтернативного його виконання з боку відповідача, (відповідно до п. 4.5. договору, Інвестор має право здійснити на користь Міністерства охорони здоров`я України прямий банківський переказ всієї суми інвестиції, визначеної цим договором, що є альтернативним способом виконання всіх його зобов`язань за цим договором).

Отже, перерахування всієї суми інвестицій, не суперечить господарській діяльності відповідача, а тому колегія суддів не приймає правову позицію позивача, яка ґрунтується на тому, що відповідач взагалі був позбавлений можливості виконати умови інвестиційного договору від 05.11.2007р.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивач, звертаючись із вказаним позовом, жодним чином не обґрунтовує як саме укладений договір (або його окремі частини) порушують права саме Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «ЗАТОКА» МОЗ України.

В той час як виходячи зі змісту інвестиційного договору ДЗ «ДССС «ЗАТОКА» МОЗ УКРАЇНИ лише набуває певних прав, тобто укладений договір не може і не порушує права і законні інтереси позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем на власний розсуд трактується мета укладеного договору як «досягнення певного соціального ефекту» і зазначається, що «перерахування коштів на користь МОЗ не є інвестицією, оскільки не спрямоване на будівництво, реконструкцію та ремонт, а також не призведе до соціального ефекту».

Вказана позиція окрім іншого спростовується положеннями ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», яка передбачає, що результатом інвестиційної діяльності може бути окрім соціального ефекту створення прибутку (доходу). Вказана норма передбачає саме кошти в якості одного з видів інвестицій.

Крім того інвестування шляхом перерахування коштів не можуть свідчити про недосягнення соціального ефекту, так отримання будь-якого ефекту в даному випадку залежатиме від напрямків використання коштів, які можуть бути спрямовані окрім іншого і на будівництво, реконструкцію або ремонт.

В той же час в преамбулі укладеного між сторонами договору зазначено, що «цей договір спрямований на покращення матеріальної бази державних закладів санаторно-курортної медицини Одещини шляхом залучення недержавних інвестиційних коштів».

За таких обставин перерахування передбачених умовами договору коштів не може свідчити про відступлення сторони від мети укладення інвестиційного договору.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Міністерства охорони здоров`я України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2019 у справі №916/2380/18 - без змін.

Судові втрати, пов`язані з апеляційним розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275,276, 282 ГПК України, суд постановив:

1. Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 18.02.2019р. у справі №916/2380/18 без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено „22" липня 2019 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Я.Ф. Савицький