ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2019 року Справа № 902/273/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

без виклику сторін у справі

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України, м.Київ

на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 16.05.19р. суддею Тварковським А.А. о 13:12 год. у м.Вінниці, повний текст складено 21.05.19р.

у справі № 902/273/19

за позовом Міністерства оборони України, м.Київ

до Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича, м.Калинівка-4 Вінницької області

про стягнення 5 997 грн 20 коп.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 у задоволенні позову Міністерства оборони України до Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича про 5 997,20грн. пені відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Міністерства оборони України звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвали нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- зазначає, що відповідно до п.3.5 договору визначено, що замовник оплачує поставлену продукцію, яка передбачена Специфікацією за договірною ціною, погодженою сторонами та зафіксованою у Протоколі погодження договірної ціни. Пунктом 3.6 договору визначено, що договірна ціна визначається замовником з урахуванням висновку військового представництва (далі - ВП) щодо договірної ціни шляхом аналізу собівартості виготовлення Продукції, трудомісткості її виготовлення та розгляду розрахункового-калькуляційних матеріалів, складених постачальником на підставі прийнятих фактичних витрат, пов`язаних з виконанням зобов`язань за договором. Пунктом 3.7 договору визначено, що постачальник повинен не пізніше 10 днів до кінцевого терміну поставки продукції підготувати та направити на адресу ВП МОУ розрахунково-калькуляційні матеріали (далі - РКМ в підтвердження понесених ним фактичних витрат та надати первинні підтверджуючі документи для перевірки ВП МОУ. Висновок ВП МОУ повинен бути наданий замовнику не пізніше 10 робочих днів від дати надання постачальником РКМ, підтверджуючих понесені ним фактичні витрати. Пунктом 4.2 договору визначено, що продукція (або її частина) вважається поставленою з моменту затвердження акту приймання-передачі поставленої продукції замовником в установленому порядку. Якщо продукція (або її частина) своєчасно не поставлена, то постачальник несе відповідальність відповідно пункту 7.3.1 договору, а попередня оплата повертається замовнику протягом 2 робочих днів. 4277 ВП Міністерства оборони України видано посвідчення №94 від 04.07.2018р., №100 від 19.07.2018р., №101 від 19.07.2018р., №110 від 27.07.2018р., №111 від 27.07.2018р., якими підтверджено відповідність поставленої продукції вимогам, зазначеним у договорі. На виконання п.3.7 договору 4277 ВП МОУ наданий висновок замовнику (вих.№860 від 01.08.2018р.) підтверджуючий фактичні витрати виконавця за постачання продукції у сумі 2998600,00грн.. Таким чином, постачальник на адресу ВП МОУ РКМ направив РКМ в підтвердження понесених ним фактичних витрат та первинні підтверджуючі документи з порушенням строку визначеного п.3.7 договору (вих.№31107 від 31.07.2018);

- вказує, що на підставі акту приймання-передачі №287 від 01.08.2018р. продукція в повному обсязі була прийнята замовником, а виконавцем видана видаткова накладна №0001 від 01.08.2018р.. На виконання п.4.2 договору, на підставі вимоги на оплату №342/4/455 від 23.08.2018р. замовником на користь виконавця було перераховано 2 998 600,00грн. за поставлену продукцію. Отже, доставка продукції у військову частину НОМЕР_1 та передача її на відповідальне тимчасове зберігання не є виконанням з боку відповідача п.4.2 договору до тих пір поки не визначена ціна поставленої продукції на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів, які відповідач надав із запізненням, що унеможливило підписання між сторонами за договором акту приймання-передачі поставленої продукції;

- вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 16.05.2019 у справі № 902/273/19 ґрунтується на припущеннях, недопустимих і недостовірних доказах, а тому не може бути законним, обґрунтованим, а тому воно має бути скасовано, а у справі ухвалене нове рішення про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 26.06.2019р. поновлено строк на подання апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19, зупинено дію рішення Господарського суду Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 та ухвалено розглянути апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

11.07.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича надійшов письмовий відзив від 09.07.2019р. на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, зокрема, покликається на те, що у скарзі скаржник, як на підставу для скасування рішення, вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В той же час, з аналізу змісту апеляційної скарги вбачається, що її аргументи фактично зводяться до одного аргументу, та який полягає у тому, що постачальник на адресу ВП МОУ РКМ направив РКМ в підтвердження понесених ним фактичних витрат та первинні підтверджуючі документи з порушенням строку визначеного п.3.7 договору (вих.№31107 від 31.07.2018р.). При цьому, скаржник вважає, що «доставка продукції у військову частину АЗ 193 та передача її на відповідальне тимчасове зберігання не є виконанням з боку відповідача пункту 4.2. договору до тих пір поки не визначена ціна поставленої продукції на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів, які відповідач надав із запізненням, що унеможливило підписання між сторонами за договором акту приймання-передачі поставленої продукції. Вважає, що позиція позивача у справі ґрунтується на доводах, які суперечать умовам укладеного між сторонами договору. Крім того, невиконання саме позивачем своєї частини обов`язків по договору зумовило можливість оформити акт приймання-передачі продукції лише 01.08.2018р., хоча фактично приймання-постачання продукції відбулось 26-27.07.2018р. з чітким дотримання терміну встановленого договором. При цьому, скаржник не наводить жодних доводів в спростування інших обставин встановлених судом і вирішальних для даної справи. Це вказує на надуманість та формальність доводів апеляційної скарги.

Пунктом 3.7 договору, яким унормовано, що визначення договірної ціни проводиться Замовником з урахуванням Висновку ВП МОУ щодо рівня фактичних витрат понесених Постачальником при виконанні зобов`язань за договором ( у тому числі витрат співвиконавців). Постачальник повинен не пізніше 10 днів до кінцевого терміну поставки Продукції підготувати та направити на адресу ВП МОУ розрахунково-калькуляційні матеріали (далі-РКМ) в підтвердження понесених ним фактичних витрат та надати первинні підтверджуючі документи для перевірки ВП МОУ. Даний пункт розміщений у розділі III "Ціна договору" і врегульовує питання визначення Сторонами та підтвердження ціни предмета закупки. Положення даного розділу Договору слід розглядати разом з приписами розділу IV "Порядок здійснення оплати". Згідно п.4.1 договору, розрахунки за продукцію здійснюються за фактичну поставлену продукцію протягом 10-ти банківських днів з дати підписання замовником Акту прийому поставленої продукції згідно з наданими постачальником рахунками за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України та проведення платежів Державною казначейською службою України після отримання представником замовника наступних документів: - рахунку-фактури; видаткової накладної; акту приймання-передачі; висновку ВП МОУ щодо рівня фактичних витрат понесених постачальником; посвідчення ВП МОУ на прийняту продукцію; - копії довіреностей про отримання продукції представниками замовника; - інших документів, які підтверджують витрати постачальника.

Наслідки відсутності цих документів у замовника визначено п.п.4.4. та 4.5. договору. Відповідно до п.4.4 договору, замовник має право повернути рахунок-фактуру постачальнику без оплати у наступних випадках: при наданні документів на оплату після закінчення терміну дії договору, у разі прострочення з вини постачальника терміну постачання продукції; - при направленні рахунків на оплату без надання всіх необхідних документів, передбачених пунктом 4.1. цього договору; - при неналежному оформленні документів (відсутність печаток або підписів, невідповідності змісту та встановленій формі і т.п.. Згідно з п.4.5 договору, документи, не оформлені встановленим чином, повертаються постачальнику для усунення недоліків. Розрахунки за даними документами проводяться після усунення недоліків. Таким чином, не надання (не направлення) постачальником за 10 днів до кінцевого терміну поставки продукції на адресу військового представництва Міноборони розрахунково-калькуляційних матеріалів (РКМ) в підтвердження понесених фактичних витрат та не надання первинних підтверджуючі документи для перевірки може мати наслідком лише затримку у оплаті і жодним чином не впливає на обов`язок замовника прийняти поставлену продукцію. Скаржник не акцентує на цьому увагу і фактично ґрунтує позицію апеляційної скарги на вільному трактуванні умов договору. Іншими словами, подання документів передбачених пунктом 3.7 договору жодним чином не пов`язано та не може впливати на процес приймання-передачі продукції. Це випливає з приписів розділу У договору.

Звертає увагу на фактичні обставинам, які мали місце підчас оформлення руху продукції по договору. Так, позивачем у справі по акту приймання-передачі №287 від 26.07.2018р. прийнято Універсальне багатообертове кріплення за кодом номенклатури 920142 у кількості комплектів 300 штук. Отримувачем зазначено Військову частину НОМЕР_1 . Дата надходження 26.07.2018р.. Факт доставки даної продукції замовнику підтверджується товарно-транспортною накладною №250718 від 25.07.2018р.. По акту приймання-передачі №287 від 27.07.2018р. замовником прийнято на відповідальне зберігання 217 комплектів продукції, отримувачем продукції зазначено Військову частину НОМЕР_2 . Дата надходження 27.07.2018р.. Факт доставки даної продукції підтверджується товарно-транспортною накладною №270718 від 27.07.2018р.. Дані обставини встановлено судом першої інстанції і не спростовано у апеляційній скарзі. Таким чином, майно, що є предметом закупівлі по договору №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р. замовником було прийнято у кількості 300 комплектів 26.07.2018р. і у кількості 217 комплектів 27.07.2018р., що свідчить про те, що свій обов`язок щодо постачання продукції ФОП Золін О.І. виконав у встановлений договором строк. Вищенаведені обставини слід розглядати в контексті умов поставки продукції, що визначені у договорі та приписів ЦК України. Так, відповідно до п.5.4 договору постачальник зобов`язаний поставити продукцію замовнику на умовах DDP відповідно до міжнародних правил з тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року.

Покликається на те, що згідно Правил ICC Інкотермс 2010 (Delivered Duty Paid DDP) "Поставка з оплатою мита", означає, що продавець вважається тим, хто виконав свої обов`язки з моменту надання товару в узгодженому пункті в країні ввезення. Продавець несе всі ризики і витрати, пов`язані з ввезенням товару, включаючи оплату податків, мита та інших зборів, які справляються при ввезенні товарів. Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. У висновку обґрунтовано стверджувати, що відповідач виконав свій обов`язок з поставки товарів в момент вручення продукції повноважним особам військової частини НОМЕР_1 (вантажоодержувач) протягом 26-27.07.2018р., чим виконав зобов`язання поставити продукцію у термін до 30.07.2018р.. При цьому, спору щодо належності отримувача продукції по договору немає.

Також, не спростовує своєчасність постачання продукції і оформлення Акту приймання-передачі №287 військового майна 01.08.2018р.. Скоріше навпаки в силу приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та господарську звітність в Україні" 16.07.1999р. №996-XIV (Закон 996) та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. (Положення), наявність останнього лише підтверджує факт поставки Продукції 26.07.2018р. та 27.07.2018р., відповідно. Фактично Актом приймання-передачі №287 від 01.08.2018р. та видатковою накладною №0001 від 01.08.2018р. оформлено господарську операцію, яка фактично відбулась 26 та 27.07. відповідно.

Зазначає, що згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та господарську звітність в Україні" №996: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. - первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ст.9 Закону 996, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Водночас, п.2.1. та 2-2. Положення 88 встановлено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Таким чином, вищенаведені положення дають підстави для висновку про те, що хоча акт та видаткова накладна №0001, як первинні бухгалтерські документи, створені 01.08.2018р., це жодним чином не свідчать, що ця операція відбулась саме 01.08.2018р., оскільки з 01.01.2017р. ні Законом 996 ні Положенням 88 момент складання первинних документів не прив`язується до моменту здійснення господарської операції. Тут слід звернути увагу суду, на те що з 01.01.2017р. Закон 996 діє в новій редакції і тепер ст.9 визначено, що первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Отже, первинними документами, а саме: актом приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна від 26.07.2018p., актом приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна від 27.07.2018р, актом приймання передачі №287 військового майна від 01.08.2018р., видатковою накладною №0001 від 01.08.2018р. задокументовано господарську операцію щодо приймання-передачі продукції по договору №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р. постачальником ФОП Золіним О.І. яка відбулась 26-27.07.2018р., тобто в межах терміну визначеного п.5.1 договору. Як наслідок, це вказує на те, що порушення строків поставки не має, а ФОП Золін О.І. виконав умови договору належним чином. Додатково на те, що господарська операція відбулась саме 26.07.2018р. вказує відмітка штампу на видатковій накладні №0001 проставленій Замовником: "Зарегистрировано в журнале приходних документов, статья №287 от 26.07.2018г.". Також вказує, що з доказів, які містяться в матеріалах справи не можливо встановити, яка кількість продукції (яка кількість Комплектів) поставлена в термін до 30.07.2018р., а яка з його порушенням, що вказує на недоведеність розрахунку пені., що є безумовною додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Просить суд рішення Господарського суд Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2018р. між Міністерством оборони України (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Золіним Олександром Івановичем (постачальник, виконавець) укладено договір №342/4/6/18/16 (далі - договір) про закупівлю послуг за державні кошти (а.с.10-17), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовникові підйомно-транспортувальне обладнання (42410000-3): лот №1 (42418000-9) машини та механізми для підіймання, переміщення, завантаження чи розвантаження (універсальні багатообертові кріплення УМК-1КМ 05.Е12.132.000 (без стяжних цепних пристроїв 10х13 та строп ВЦ 3.15/4000), або еквівалент), за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені у специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), а замовник прийняти та оплатити таку продукцію.

Положеннями вказаного договору також передбачено умови: про якість товарів, робіт чи послуг; про ціну; про порядок здійснення оплати; про поставку продукції; про права та обов`язки сторін; про відповідальність сторін; про обставини непереборної сили; про вирішення спорів; про строк дії договору, а також про інші мови.

Зокрема, п.2.1 договору сторони передбачили, що постачальник повинен поставити замовнику передбачену цим договором продукцію, якість якої відповідає технічним умовам ТУ У30.4-3:2015, в кількості строк і за цінами, зазначеними у Специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно Специфікації постачанню підлягає 517 комплектів продукції, орієнтовною вартістю за одиницю 5 800,00 грн., а всього на загальну суму 2 998 600,00грн..

Згідно п.3.5 договору, замовник оплачує поставлену продукцію, яка передбачена Специфікацією за договірною ціною, погодженою сторонами та зафіксованою у протоколі погодження договірної ціни.

Пунктом 3.6 договору визначено, що договірна ціна визначається замовником з урахуванням висновку військового представництва (далі - ВП) щодо договірної ціни шляхом аналізу собівартості виготовлення продукції, трудомісткості її виготовлення та розгляду розрахункового-калькуляційних матеріалів, складених постачальником на підставі прийнятих фактичних витрат, пов`язаних з виконанням зобов`язань за договором.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що постачальник повинен не пізніше 10 днів до кінцевого терміну поставки продукції підготувати та направити на адресу ВП МОУ розрахунково-калькуляційні матеріали (далі - РКМ в підтвердження понесених ним фактичних витрат та надати первинні підтверджуючі документи для перевірки ВП МОУ. Висновок ВП МОУ повинен бути наданий замовнику не пізніше 10 робочих днів від дати надання постачальником РКМ, підтверджуючих понесені ним фактичні витрати.

Пунктом 2.4 договору визначено, що контроль за якістю поставленої продукції здійснює постачальник та 4277 військове представництво Міністерства оборони України постачальник сповіщенням (форма 1 додатку 4 ГОСТ В 15.307-77) повідомляє ВП МОУ про готовність продукції до проведення приймально-здавальних випробувань та прийому продукції. На прийняту продукцію ВП МОУ видає посвідчення, яким підтверджується відповідність поставленої продукції вимогам, зазначеним у договорі.

Відповідно до п.3.7 договору, постачальник повинен не пізніше 10 днів до кінцевого терміну поставки Продукції підготувати та направити на адресу ВП МОУ розрахунково-калькуляційні матеріали (далі - РКМ в підтвердження понесених ним фактичних витрат та надати первинні підтверджуючі документи для перевірки ВП МОУ. Висновок ВП МОУ повинен бути наданий Замовнику не пізніше 10 робочих днів від дати надання Постачальником РКМ, підтверджуючих понесені ним фактичні витрати.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що замовник має право здійснювати попередню оплату на строк до трьох місяців, але не більше кінцевого терміну поставки у розмірі до 70 відсотків вартості продукції на підставі рахунку на оплату наданого постачальником та обґрунтування на проведення такої оплати. Продукція (або її частина) вважається поставленою з моменту затвердження акту приймання-передачі поставленої продукції замовником в установленому порядку, якщо продукція (або її частина) своєчасно не поставлена, то постачальник несе відповідальність відповідно пункту 7.3.1 договору, а попередня оплата повертається замовнику протягом 2 робочих днів.

У відповідності до п.5.1 договору, строк поставки продукції, передбаченого Специфікацією, що є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1), до 30.07.2018р.. Дозволяється дострокове постачання продукції партіями. Місце поставки (передачі) продукції військова частина НОМЕР_2 (с.Дубіївка. Черкаська обл. в/м №1) (далі - вантажоодержувач).

Відповідно до п.5.2 договору, постачальник, не пізніше ніж за три доби, письмово повідомляє (надає оповіщення) замовника та вантажоодержувача про дату постачання продукції.

Продукція постачається в упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами, технічними умовами тощо (п.5.3 договору).

Постачальник зобов`язаний поставити продукцію Замовнику на умовах DDP відповідно до міжнародних правил з тлумачення термінів "Іникотсрмс" у редакції 2010 року (п.5.4 договору).

Постачальник повинен іменувати вантаж і замовника у транспортних документах у точній відповідності а цим Договором (п.5.5 договору).

Згідно п.5.6 договору, постачальник гарантує справну роботу продукції в межах гарантійного напрацювання. Протягом строку гарантії. Постачальник зобов`язаний своїми силами і за власний рахунок усунути дефекти в узгоджений із замовником строк. Якщо вони не є наслідком порушень правил експлуатації продукції, або дій третіх осіб.

У відповідності до п.5.7 договору, належним виконанням сторонами цього договору є підписаний Акт взаєморозрахунків (поставки продукції), який є невід`ємною частиною договору (додаток №3), тощо.

Пунктом 6.1.2 договору передбачено обов`язок замовника прийняти продукцію згідно з актом приймання-передачі

Пункт п.6.3.1 договору зобов`язує постачальника забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим договором.

Пункт.6.1.2 договору передбачає обов`язок замовника прийняти продукцію згідно з актом приймання-передачі.

Відповідно до п.7.3.1 договору за порушення строків поставки продукції, постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка ціни продукції щодо якої порушені строки поставки за кожний день прострочення. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7 відсотків вартості договору.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018р., а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п.10.1 договору).

Також, до договору сторонами підписано 4 додатки, які є його невід`ємними частинами (а.с.18-20).

В подальшому, на виконання умов договору на підставі вимоги про оплату №342/4/455 від 23.08.2018р. (а.с.25) Міністерством оборони України перераховано на користь Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра 2998600,00грн..

Відповідність поставленої продукції вимогам договору щодо якості підтверджена посвідченнями №94 від 04.07.2018р., №100 від 19.07.2018р., №101 від 19.07.2018р., №110 від 27.07.2018р., №111 від 27.07.2018р. (а.с.32-36), виданими 4277 Військовим представництвом Міністерства оборони України.

У матеріалах господарської справи наявний висновок 4277 Військового представництва Міністерства оборони України №860 від 01.08.2018р. (а.с.27-30) про підтвердження витрат на суму, яка не перевищує 2 998 600,00грн; видаткова накладна №0001 від 06.08.2018р. (а.с.26); акт приймання-передачі військового майна №287 від 01.08.2018р. (а.с.23, 23 на звороті); претензійне листування між сторонами щодо нарахування пені за прострочення поставки продукції (а.с.21, 22).

Також, матеріали справи містять акти прийняття-передачі на тимчасове зберігання військового майна №287 від 26 та 27.07.2018р. (а.с.53-54).

За вказаних обставин, Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича про стягнення 5997,20грн. пені за прострочення постачання продукції за договором про закупівлю послуг за державні кошти №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Міністерство оборони України посилається на укладення з Фізичною особою-підприємцем Золіним Олександром Івановичем договору про закупівлю послуг за державні кошти №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р., згідно до умов якого Фізичною особою - підприємцем Золіним Олександром Івановичем (постачальник) у 2018 році поставлено Міністерству оборони України (замовник) підіймально-транспортувальне обладнання (42410000-3): лот №1 - (42418000-9) машини та механізми для підіймання, переміщення, завантаження чи розвантаження (універсальні багатообертові кріплення УМК-1КМ 05.Е12.132.000 (без стяжних сцепних пристроїв 10х13та строп ВЦ 3,15/4000), або еквівалент), (продукцію) в кількості 517 комплектів на загальну суму 2 998 600,00грн.. Однак, за твердженнями позивача, зазначена вище продукція поставлена постачальником з порушенням строків поставки на 2 дні, а саме 01.08.2018р., що є підставою для стягнення з нього 5 997,20грн. пені за прострочення постачання продукції за вказаним договором. З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5997,20грн. пені за прострочення постачання продукції.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.04.2019р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/273/19 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду по суті.

23.04.2019р. на адресу Господарського суду Вінницької області від Фізичної особи-підприємця Золіна Олександра Івановича надійшов письмовий відзив на позовну заяву б/н від 12.04.2019р., в якому відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Також зазначив, що договірні зобов`язання ним були виконані вчасно, а продукція відповідно до договору була доставлена в обумовлене місце та строки. Дані обставини підтверджують відповідні акти приймання-передачі №287 від 26 і 27.07.2018р.. Окрім того, на його думку, не надання постачальником за 10 днів до кінцевого терміну поставки продукції на адресу Військового представництва Міноборони розрахунково-калькуляційних матеріалів на підтвердження понесених фактичних витрат може мати наслідком лише затримку у оплаті і жодним чином не може впливати на обов`язок замовника прийняти продукцію.

Крім того, посилаючись на положення Закону України "Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні" і на Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідач зазначив, що акт та видаткова накладна №0001 як первинні бухгалтерські документи створені 01.08.2018р., однак це жодним чином не свідчить, що ця господарська операція відбулася саме 01.08.2018р., адже вказані вище нормативно-правові акти не прив`язують момент складання первинних документів до моменту здійснення господарської операції. Додатково, на думку відповідача, на те, що господарська операція відбулася саме 26.07.2018р. вказує відмітка штампу на видатковій накладній №0001, проставлена замовником "Зарегистрировано в журнале приходных документов, статья №287 от 26.07.2018г.".

Також, звертає увагу на те, що навіть якщо і керуватися лише інформацією щодо господарської операції, яка міститься у акті №287 від 01.08.2018р., то з нього вбачається, що початком приймання продукції зазначено дату 26.07.2018р., а датою закінчення 01.08.2018р.. Отже, на переконання відповідача, позивач визнає, що не уся продукція поставлена з порушенням терміну, визначеного договором. При цьому з доказів, що містяться в матеріалах справи не можливо встановити, яка кількість продукції поставлена в термін до 30.07.2018р., а яка з його порушенням.

02.05.2019р. до суду від Міністерством оборони України надійшла відповідь на відзив вих.№614 від 30.04.2019р., Крім того, надаючи заперечення щодо письмових пояснень відповідача, позивач в судовому засіданні не погодився із такими доводами та підкреслив, що без надання відповідачем розрахунково-калькуляційних матеріалів не можливо було перевірити та встановити ціну договору, що є істотною умовою, а без погодження ціни з боку Військового представництва фактично не можна було завершити оформлення господарської операції. Відтак, оскільки відповідач прострочив подання відповідних документів, відбулося з цих причин також і прострочення поставки продукції. Представник позивача також зазначив, що жодних договорів зберігання продукції між сторонами не укладалося, тому надані відповідачем акти прийняття-передачі на тимчасове зберігання військового майна №287 від 26 та 27.07.2018р. не свідчать по належне виконання постачальником своїх зобов`язань у визначений в договорі строк.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суд Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобовязання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

За приписами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1).

Як вбачається з правовідносин, що надаючи правову кваліфікацію договору №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р., укладеного між сторонами, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою цей договір має усі ознаки договору поставки.

Згідно ч.4 ст.265 ГК України, сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Відповідно до ч.6 ст.265 ГК України, реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За приписами ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (стаття 664 ЦК України).

Відповідно ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, аналізуючи вище викладене слід дійти висновку про те, що двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Як свідчать матеріали справи, спір між сторонами у справі виник саме у зв`язку з виконанням відповідачем як постачальником зобов`язань щодо поставки товару позивачу як замовнику у визначений в специфікації (додаток 1 до договору) строк, а саме до 30.07.2018р.. Натомість жодних спірних питань щодо комплектності та якості товару між сторонами не виникало.

З огляду на викладене, в даному випадку оцінці підлягають дії сторін відносно виконання умов укладеного договору в частині моменту та строків поставки товару.

Водночас до предмету доказування належать докази, які підтверджують чи спростовують наведені обставини щодо прострочення поставки товару.

Як встановлено судом, 14.03.2018р. між Міністерством оборони України (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Золіним Олександром Івановичем (постачальник, виконавець) укладено договір №342/4/6/18/16 про закупівлю послуг за державні кошти, відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовникові підйомно-транспортувальне обладнання (42410000-3): лот №1 (42418000-9) машини та механізми для підіймання, переміщення, завантаження чи розвантаження (універсальні багатообертові кріплення УМК-1КМ 05.Е12.132.000 (без стяжних цепних пристроїв 10х13 та строп ВЦ 3.15/4000), або еквівалент), за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені у специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), а замовник прийняти та оплатити таку продукцію.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов п.5.1 договору та зі специфікації (додаток 1), датою поставки продукції є 30.07.2018р.. Оскільки прийменник "до" із календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №803/350/17 та у справі №815/4720/16, від 13.06.2018р. у справі №815/1298/17, від 14.08.2018р. у справі №803/1387/17, від 28.08.2018р. у справі №814/4170/15, 08.10.2018 у справі №927/490/18), а тому продукція, яка є предметом договору №342/4/6/18/16 від 14.03.2018р., мала бути поставлена ФОП Золіним О.І. до 30.07.2018р. включно.

Таким чином, з огляду на викладене вище, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що 30.07.2018р. є днем прострочення виконання зобов`язань з поставки товару.

Слід також зазначити, що аналіз умов розділу V Договору "Поставка продукції" також вказує, що місцем поставки (передачі) продукції є військова частина НОМЕР_1 (с.Дубіївка, Черкаської обл., в/м №1), яка є вантажоодержувачем.

У матеріалах справи містяться акти на підтвердження приймання військового майна, зокрема, позивачем надано акт приймання-передачі військового майна №287 від 01.08.2018р. на загальну кількість 517 одиниць продукції, а відповідачем надано два акти приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна на 217 та 300 одиниць продукції відповідно, що в загальній сукупності становить теж 517 одиниць.

При цьому, судом встановлено, що акт позивача, так і акт відповідача містять інформацію про надходження продукції (початок приймання продукції) 26.07.2018р..

Водночас, аналізуючи інформацію, що відображена у вказаних актах, з урахуванням положень проаналізованого вище чинного законодавства, слід дійти висновку, що як за актом №287 від 01.08.2018р., так і за актами приймання-передачі №287 на тимчасове зберігання військового майна продукція фактично була доставлена виконавцем у військову частину НОМЕР_1 вантаженим автомобілем "МАН" з державними номерними знаками автомобіля і причепів: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 .

Також, з наданих позивачем актів вбачається, що продукція у загальній кількості 517 одиниць була прийнята повноважними особами військової частини НОМЕР_1 упродовж 26-27.07.2018р..

Зазначені вище обставини щодо прийняття майна військовою частиною НОМЕР_1 узгоджуються із ч.6 ст.267 ГК України, відповідно до якої договором може бути передбачено відвантаження товарів вантажовідправником (виготовлювачем), що не є постачальником, та одержання товарів вантажоодержувачем, що не є покупцем, а також оплата товарів платником, що не є покупцем.

У п.5.1 договору, сторони встановили місце поставки та суб`єкта одержання продукції вантажоодержувача, яким є військова частина НОМЕР_1 (с.Дубіївка, Черкаська область в/м №1), позивачем на відповідних правових підставах на виконання умов договору було доставлено військову продукцію. При цьому вказівка в самих актах, які надав відповідач, що військове майно передано на тимчасове зберігання, ні у якому разі не спростовує самого факту поставки майна у належне місце і належному отримумвачу, як то обумовили сторони в договорі.

Таким чином, покликання позивача про відсутність між сторонами правовідносин тимчасового зберігання до уваги не беруться до уваги, оскільки значення для встановлення об`єктивах обставин не мають.

Стосовно строку виконання зобов`язань з поставки слід вказати, що матеріали справи у своїй сукупності також свідчать, що вона була виконана вчасно, а саме, як і акт, наданий позивачем, так і акти, надані відповідачем, вказують на надходження усієї продукції у період 26-27.07.2018р..

Крім того, аналізуючи дії сторін зобов`язання у контексті вимог чинного законодавства, слід узяв до уваги, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві. (ст. 664 ЦК України)

Як свідчать матеріали справи, що виконуючи умови договору, відповідач вручив товар вантажоодержувачу у належному місці, при цьому у термін до 30.07.2018р.. Отже обов`язок з передачі товару ним виконано, що узгоджується з положеннями п.1 ч.1 ст.664 ЦК України та ч.6 ст.267 ГК України. Водночас, умовами договору інший момент виконання зобов`язань доставити товар не обумовлений.

Згідно п.5.4 договору постачальник зобов`язаний поставити продукцію замовнику на умовах DDP відповідно до міжнародних правил з тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року.

У відповідності до Правил ICC для використання торгівельних термінів в національній та міжнародній торгівлі (Інкотермс 2010) (Delivered Duty Paid DDP) "Поставка з оплатою мита", означає, що продавець вважається тим, хто виконав свої обов`язки з моменту надання товару в узгодженому пункті в країні ввезення. Продавець несе всі ризики і витрати, пов`язані з ввезенням товару, включаючи оплату податків, мита та інших зборів, які справляються при ввезенні товарів.

З врахуванням викладеного та аналізуючи нормативно-правові акти та міжнародні правила, розповсюдження яких на спірні правовідносини сторони погодили у договорі, відповідач виконав свій обов`язок з поставки товарів в момент вручення продукції повноважним особам військової частини НОМЕР_1 (вантажоодержувач) протягом 26-27.07.2018р., чим виконав зобов`язання поставити продукцію у термін до 30.07.2018р..

Відносно оформлення первинної документації, слід зазначити, що приписи Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995р. не прив`язують момент складення первинних документів до моменту господарської операції, відтак оформлення видаткової накладної №0001 та акту приймання-передачі №287 від 01.08.2018р. жодним чином не заперечують факт господарської операції з поставки продукції протягом 26-27.07.2018р..

При цьому, покликання позивача на те, що зобов`язання з поставки не вважалися виконаними з боку відповідача допоки не було визначено ціну на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів, які було подано із запізненням, та не підписано акту відповідно до додатку 4 договору, оцінюють судом критично, оскільки неподання відповідно до п.3.7 договору виконавцем замовнику за 10 днів до кінцевого терміну поставки розрахунково-калькуляційних матеріалів жодним чином за змістом договору не ставиться у будь-яку залежність із самою поставкою та її строками, натомість це два незалежні та самостійні процеси.

Також, відповідальності за таку затримку договором не передбачено, а тому результатом такої затримки може бути лише негативний наслідок для виконавця у вигляді затримки остаточних розрахунків.

Відповідно до п.6.3.1 договору, який зобов`язує постачальника забезпечити поставку продукції у строки, встановлені цим договором, який кореспондується із п.6.1.2 договору, який передбачає обов`язок замовника прийняти продукцію згідно з актом приймання-передачі, тому доводи позивача, що продукція могла бути і була прийнята лише після погодження ціни 01.08.2018р. не є обґрунтованими, адже ціна та строки поставки як самостійні істотні умови в даному договорі не перебувають у причинно-наслідковому взаємозв`язку.

Отже, враховуючи вище викладене, а також, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, а також те, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем строків поставки продукції відповідно до умов договору від 14.03.2018р. №342/4/6/18/16 про закупівлю послуг за державні кошти, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком господарського суд першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суд Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Міністерства оборони України - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України, м.Київ залишити без задоволення, а рішення Господарського суд Вінницької області від 16.05.2019р. у справі №902/273/19 - без змін.

2. Справу №902/273/19 повернути до Господарського суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "22" липня 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.