РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.07.2019Справа № 910/4899/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 910/4899/19

За позовом Споживчого товариства «УТФ»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

Про стягнення 22 192,16 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Споживче товариство «УТФ» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - відповідач) про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором поставки макухи соєвої №368/2017/КАМ/0 від 29.09.2017, а також суми утраченої вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного договору позивач поставив відповідачу обумовлений товар, однак відповідач своїх зобов`язань щодо здійснення своєчасних платежів не виконав, у зв`язку з чим просить стягнути штрафні санкції за неналежне виконання договірних зобов`язань, а саме пені у розмірі 11 571,53 грн, 3% річних 895,14 грн, інфляційних втрат у розмірі 7 406,06 грн, а також суму втраченої вигоди у розмірі 2 259,43 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 позовну заяву Споживчого товариства «УТФ» залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали шляхом подання до суду: письмової заяви із зазначенням офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти представника позивача або заяви про її відсутність; письмової заяви із доданням до неї позовної заяви з обґрунтуванням позовних вимог, детальним розрахунком суми заборгованості та суми втраченої вигоди; всіх наявних доказів (засвідчених в порядку, встановленому чинним законодавством), що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

06.05.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, якою останній усунув недоліки, встановлені вищезазначеною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4899/19, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; запропоновано надати відповідачу відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, в свою чергу, позивачу відповідь на відзив та повідомлено сторін, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 15.06.2019.

13.06.2019 до відділу діловодства суду від відповідача надійшов відповідь на відзив, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки всупереч умов договору позивач у момент поставки мав надати визначений перелік документів, в той же час такі документи надавались вибірково, не у момент поставки та не в повному обсязі. Окрім того зазначає, що в порушення умов договору позивачем не були направлені докази реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, позаяк остаточний розрахунок за отриманий товар здійснюється протягом 3-х робочих днів з дати направлення зареєстрованої податкової накладної відповідачу. Також, зазначено про порушення законодавства під час здійснення нарахування інфляційних втрат, оскільки останній неправомірно включив в цей розрахунок листопад 2017 (зобов`язання набуло статусу простроченого в першій половині місяця) та січень 2018 (заборгованість погашена в першій половині місяця). В частині відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди позивачем не підтверджено факту настання реальних збитків належними та допустимими доказами.

13.06.2019 до відділу діловодства суду надійшло клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

20.06.2019 від позивача до відділу діловодства суду надійшла відповідь на відзив. Так, заперечуючи проти доводів відповідача, позивач зазначає, що під час поставки товару ним були надані всі передбачені договором документи, зокрема, товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, оригінали рахунків-фактури. Щодо неотримання сертифікату якості на товар, то такі документи також надавались або від виробника товару, або від позивача. Стосовно не направлення доказів реєстрації податкових накладних, то ним зазначено, що відповідно до п. 14 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2017 між Споживчим товариством «УТФ» (далі-постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Київкомбікорм») (далі-покупець) укладено договір про поставку соєвої олії №368/2017/КАМ/О (далі-договір) відповідно до п. 3.1 якого, в порядку та на умовах визначених даним договором, постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Предметом даного договору є поставка макухи соєвої (далі-товар), отриманої після віджиму олії з насіння сої (п. 3.2 договору).

Щодо базисних умов поставки то сторони погодили таке. Поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98 (п. 4.1 договору). Поставка товару за даним договором відбувається на підставі замовлення покупця засобами телефонного зв`язку, в разі погодження замовлення постачальник в телефонному режимі надає згоду на поставку товару, який має бути проставлений протягом 2 робочих днів з моменту отримання замовлення (п. 4.2, 4.3 договору). В свою чергу датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних (п. 4.6 договору).

За приписами п. 4.4 договору, у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: - сертифікат якості; - товарно-транспортну накладну (ТТН); - видаткову накладну; - оригінал рахунку-фактури; - інші супровідні документи діючого законодавства.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що товар має відповідати якісним показникам зазначеним у додатку №2. В свою чергу, цим додатком сторонами погоджені якісні показники.

У пункті 7.1 договору передбачено, що вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару.

Пунктом 7.2 договору установлено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 календарного дня за умови виконання наступних умов:- постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури (п. 7.2.1); - сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну (п. 7.2.2); - передачі покупцю повного пакету оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного договору (п. 7.2.3).

В свою чергу, остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовленого товару здійснюється покупцем протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних (п. 7.3 договору).

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 11.1 договору).

Сторонами не оспорювалась правомірність зазначеного договору, а тому в силу встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, цей договір поставки є дійсним, а його положення беруться судом до уваги при розгляді спору.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що на виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 1 089 128,00 грн, а саме за накладними від 16.10.2017 за №15 на суму 274 898,00 грн, №16 на суму 272 936,00 грн, №17 на суму 274 462,00 грн, №18 на суму 266 832,00 грн, які підписані сторонами без зауважень.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов договору.

В свою чергу, реєстрація накладних за №15, 16, 17, 18 від 16.10.2017 позивачем була здійснена у Єдиному реєстрі податкових накладних - 15.11.2017 за №, №, №, № відповідно.

Однак, як зазначає позивач, відповідач здійснив оплату товару з порушенням строків, як то передбачено укладеним між сторонами договором, а саме:

- за накладною №15 оплату здійснено 07.11.2017 за платіжним дорученням № на суму 219 918,40 грн (80% від вартості поставленого товару), а іншу частину оплачено 09.01.2018 за платіжними дорученням № на суму 54 979,60 грн;

- за накладною №16 оплату здійснено 09.11.2017 за платіжним дорученням № на суму 218 348,80 грн (80% від вартості поставленого товару), а іншу частину оплачено 09.01.2018 за платіжними дорученням № на суму 54 587,20 грн;

- за накладною №17 оплату здійснено 10.11.2017 за платіжним дорученням № на суму 219 569,60 грн (80% від вартості поставленого товару), а іншу частину оплачено 09.01.2018 за платіжними дорученням № на суму 54 892,40 грн;

- за накладною №18 оплату здійснено 14.11.2017 за платіжним дорученням № на суму 213 465,60 грн (80% від вартості поставленого товару), а іншу частину оплачено 09.01.2018 за платіжними дорученням № на суму 53 366,40 грн.

Слід додатково зазначити, що в платіжному дорученні № від 09.01.2018 на суму 54 979,60 грн наданого позивачем в позиції призначення платежу зазначено "за вид. н. №19 від 20.10.2017", а тому враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд приймає до уваги даний доказ як оплату платежу за видатковою накладною №15 від 16.10.2017. Окрім того, сума у розмірі 54 979,60 грн і є 20% від вартості визначеного товару за видатковою накладною №15 від 16.10.2017 (274 898,00 грн).

Розрахунок за отриманий товар з порушенням строків установленими договором (п. 7.2, 7.3) і стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача пені у розмірі 11 571,53 грн, 3% річних 895,14 грн, інфляційних втрат у розмірі 7 406,06 грн та суму втраченої вигоди у розмірі 2 259,43 грн

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу й інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж норми унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлений договором строк оплату не здійснив, а здійснив оплату отриманого товару несвоєчасно.

Тоді як, ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що зобов`язання по оплаті товару не настало, оскільки позивачем неналежним чином здійснено передання оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а саме, не надано сертифікат якості.

Однак, відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

В той же час, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від приймання товару, складення актів розбіжностей стосовно відмови від приймання товару. Також у матеріалах справи відсутнє листування з боку відповідача стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт отримання ним всіх документів, передбачених приписами п. 4.4 договору саме в момент отримання товару, тобто 16.10.2017.

Матеріалами справи також підтверджується, що створені позивачем податкові накладні № 17, 18, 19, 20 від 20.10.2017 зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних 15.11.2017, що свідчить про виконання позивачем такого обов`язку.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Це також передбачено і самим договором, відповідно до п. 8.1 якого, у випадку порушення зобов`язання, що виникає з даного договору винна сторона несе відповідальність, визначену даним договором та чинним законодавством України.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені.

Пунктом 8.3 договору сторони погодили, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожний день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення строків оплати товару, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства та п. 8.3 договору нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 11 571,53 грн.

Однак, згідно з ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи те, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару за договором з 07.11.2017 в частині 80% оплати поставленого товару та з 21.11.2017 що оплати іншої частини, а саме 20%, то позовні вимоги в цій частині можуть бути заявлені протягом одного року, тобто до 08.11.2018 та до 22.11.2018 включно.

Позовну заяву про стягнення пені за порушення строків виконання відповідачем грошового зобов`язання подано позивачем 16.04.2019, про що свідчить відмітка канцелярії суду про прийняття позовної заяви, тобто з пропуском встановленого строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Як встановлено частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення пені належить відмовити у зв`язку із заявленням даної вимоги поза межами строку позовної давності.

В свою чергу, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає про помилкове прирівнення дати формування накладної до початку виникнення зобов`язання та не враховано, що фактична сплата суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Окрім того, позивачем допущені арифметичні помилки.

Однак, за розрахунком суду розмір 3% є більший, ніж у визначеному позивачем розмірі. Однак, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині 3% підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

В свою чергу, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18 та від 13.02.2019 у справі №924/312/18.

Таким чином за розрахунком суду підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 2 178,25 грн, в іншій частині позивачу належить відмовити.

Щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди слід зазначити таке.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

До того ж, згідно ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження понесення реальних збитків у вигляді упущеної вигоди. Оскільки позивачем не доведено реальність суми, яку він заявляє до стягнення як упущену вигоду, зокрема не надано доказів укладення депозитного договору, можливості внесення сум коштів на депозит, а не використання даних грошових коштів у господарській діяльності тощо, позивні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають як не доведені та не обґрунтовані.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого товару, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 266,03 грн судового збору.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У якості понесених витрат позивач надав суду Договір про надання правничої (правової) допомоги №13/03/19 від 13.03.2019, укладений між позивачем та адвокатом Діденко І.Г., Акт наданих послуг №19 від 08.04.2019 на суму 3 000,00 грн та платіжне доручення №1357 від 02.04.2019 на суму 3 000,00 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти стягнення з відповідач витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що на даний час Господарським судом міста Києва розглядається більш ніж 40 справ стосовно стягнення штрафних санкцій за позовами СП «УТФ» та по кожній позовній заяві сума витрат на професійну правничу допомогу становить 3 000,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу до суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18.

Водночас, п. 4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором №13/03/19 від 13.03.2019, оскільки з акту надання послуг №19 від 08.04.2019 не вбачається за можливе встановити, які саме роботи (послуги) були виконані (надані) адвокатом Діденком І.Г. за вказаним договором, оскільки в акті зазначається про надання послуги з правничої (правової) допомоги адвокатом згідно договору №13/03/19 від 13.03.2019, як і не надано додаткової угоди, якою погоджено розміру гонорару адвоката саме в сумі 3000,00 грн.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних витрат у розмірі 3 000,00 грн, як вартості адвокатських витрат, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача адвокатських витрат.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Споживчого товариства «УТФ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за Договором задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3; ) на користь Споживчого товариства «УТФ» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, буд. 30, офіс 287; ) інфляційні втрати у розмір 2 178 (дві тисячі сто сімдесят вісім) грн 25 коп., три відсотки річних у розмірі 895 (вісімсот дев`яносто п`ять) грн 14 коп. та 266 (двісті шістдесят шість) грн 03 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 11 571 (одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят одна) грн 53 коп., інфляційних втрат у розмірі 5 227 (п`ять тисяч двісті двадцять сім) грн 81 коп. та упущеної вигоди у розмірі 2 259 (дві тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн 43 коп. - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 12.07.2019

Суддя Г.П. Бондаренко