ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2019 р. Справа№ 910/16152/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Тищенко А.І.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача Мартинюк О.М.

від відповідача Крижовий Д.В.

від третьої особи 1 не з`явилися

від третьої особи 2 не з`явилися

від третьої особи 3 не з`явилися

від третьої особи 4 не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 (повний текст рішення складено 26.04.2019)

у справі №910/16152/18 (суддя Сташків Р.Б.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

1) ОСОБА_2

2) ОСОБА_3

3) ОСОБА_4 ;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання правовідносин припиненими, -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" про визнання правовідносин припиненими.

Позов обґрунтовано тим, що заборгованість ТОВ «Діамант-Агро» за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року було погашено повістю 11.09.2014 року, тобто правовідносини за вказаний кредитним договором припинились у зв`язку з належним виконанням, а тому відповідач безпідставно визнано правочини нікчемними та застосовано наслідки нікчемності правочинів.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано правовідносини Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" та Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" за Кредитним договором від 07.03.2014 № 010/1-2014/980 припиненими.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні жодні докази, яким саме чином укладення спірних правочинів вплинуло на платоспроможність банку, або неможливість часткового чи повного виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірних правочинів та ухваленням постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних, що визначено ознаками нікчемності на підставі п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону. Також, місцевий господарський суд зазначив, що визнання Уповноваженою особою нікчемними правочини, на підставі яких припинилося зобов`язання Позивача перед Відповідачем, після спливу майже 4 років та відновлення заборгованості останнього за Кредитним договором та нарахування процентів за прострочення виконання зобов`язання має наслідком посягання на мирне розпорядження майном - грошовими коштами.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Публічне акціонерне товариство "Банк Камбіо" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №910/16152/18 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема відповідач зазначає, що відбулась передача майнових прав у вигляді права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Діамант Агро» до майнових поручителів, як наслідок доводи місцевого господарського суду про те, що наслідком укладання правочинів не було зменшення капіталу Банку - помилкове.

Також на думку відповідача очевидно, що уповноважені особи Банку усвідомлювали цінність права вимоги грошових коштів за депозитними вкладами напередодні віднесення Банку до категорії проблемних, за звичайних умов Банк не прийняв би у забезпечення таке майно та не звернув би стягнення за договором застави майнових прав.

Й наостанок відповідач вважає, що судом першої інстанції неправомірно кваліфіковано необізнаність поручителів про наявність постанови НБУ 510/БТ, як спосіб виключення факту нікчемності правочинів на підставі таких суджень суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Тищенко А.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №910/16152/18 та призначено розгляд справи на 11.07.2019 року.

12.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" про забезпечення позову - задоволено.

Заборонено до набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/16152/18 адміністратору електронної торгової системи PROZORRO.ПРОДАЖІ, Державному підприємству "ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ" (ідентифікаційний код юридичної особи 42068925), організаторам (операторам, електронним майданчикам) відкритих торгів (аукціонів), а також будь-яким іншим юридичним чи фізичним особам, в тому числі переможцю чи переможцям відкритих торгів (аукціоні), у тому числі вже призначених, за виключенням обмежень, встановлених частиною 7 статті 137 ГПК України, вчиняти будь-які дії, направлені на проведення відкритих торгів (аукціонів), а також оформлення їх результатів, щодо продажу лоту GL8N04262 або іншого лоту щодо продажу права вимоги за Кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 р., укладеним між ПАТ "Банк Камбіо" то ТОВ "Діамант-Агро", в тому числі: укладати і підписувати будь-які протоколи відкритих торгів (аукціонів), договори (в тому числі, договори купівлі-продажу, договори відступлення права вимоги, тощо), проводити розрахунки (сплачувати платежі, приймати платежі) на підставі протоколів відкритих торгів (аукціонів).

19.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

27.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 11.07.2019 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники третьої особи1, третьої особи 2, третьої особи 3 та третьої особи 4 в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомленні належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 07.03.2014 року між Позивачем, як позичальником, та Відповідачем, як банком укладено Кредитний договір № 010/1-2014/980 (що разом із додатковими угодами далі - Кредитний договір), на підставі якого останній відкрив Позивачу кредитну лінію з лімітом 30 000 000 грн., датою повернення - 05.03.2015 року, із процентною ставкою в 20 % річних. (т.1, а.с. 11-15).

Згідно з п. 2.1 Кредитного договору Відповідач відкриває Позивачу рахунок № НОМЕР_1 для обліку кредиту та рахунок № НОМЕР_2 для обліку відсотків.

Також, у забезпечення Кредитного договору між сторонами було укладено Договір застави майбутнього врожаю від 14.05.2014 року № 010/1-2014/980/1, за яким у заставу передано майбутній врожай сільськогосподарських культур: кукурудзи та соняшника врожаю 2014 року. (т.1, а.с. 17-23).

В подальшому між відповідачем (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) було укладено договір застави №010/1-2014/980/д1 майнових прав та відступлення прав вимоги від 10.09.2014 року (далі договір застави д1, т. 1, а.с. 210-211), яким забезпечено вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року.

Відповідно до п. 1.2. договору застави д1 в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цього договору, заставодержатель передає у заставу належні йому на момент укладення цього договору майнові права - право вимоги грошових коштів у розмірі 22 502 452, 63 грн. по договору №136дф строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC-накопичувальний» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 21.12.2011 року з ПАТ «БАНК КАМБІО» (т.1, а.с. 226-227).

Також, 10.09.2014 року між відповідачем (заставодержатель) та ОСОБА_3 (заставодавець) було укладено договір застави №010/1-2014/980/д2 майнових прав та відступлення прав вимоги (далі договір застави д2), (т.1, а.с. 212-213) відповідно до якого забезпечено вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року.

Відповідно до умов договору застави д2 в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цього договору, заставодержатель передає у заставу належні йому на момент укладення цього договору майнові права - право вимоги грошових коштів у розмірі 2 030 189, 31 грн. по договору №085дф/13 строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC-накопичувальний» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 02.09.2013 року з ПАТ «БАНК КАМБІО» (т.1, а.с. 224-225).

Крім того, 10.09.2014 року між відповідачем (заставодержатель) та ОСОБА_4 (заставодавець) було укладено договір застави №010/1-2014/980/д3 майнових прав та відступлення прав вимоги (далі договір застави д3), (т.1, а.с. 214-215) відповідно до якого забезпечено вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року.

Згідно з умовами договору застави д3 в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цього договору, заставодержатель передає у заставу належні йому на момент укладення цього договору майнові права - право вимоги грошових коштів у розмірі 49 437, 51 грн. по договору №028дф/14 строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 02.04.2014 року з ПАТ «БАНК КАМБІО» (т.1, а.с. 220-223).

Як вбачається із виписки з рахунку Позивача № НОМЕР_1 (рахунок для обліку кредиту), 11.09.2014 року відбулося повне погашення заборгованості ТОВ "Діамант-Агро" за кредитним договором, а саме: в сумі 49 437, 51 грн. з рахунку ОСОБА_4 ; в сумі 30 089, 31 грн. з рахунку ОСОБА_3 ; в сумі 21 895 373, 18 грн. з рахунку ОСОБА_2 . Крім того, 11.09.2014 року відбулось погашення заборгованості ТОВ "Діамант-Агро" за відсотками в сумі 607 079, 45 грн. з рахунку ОСОБА_2 , що вбачається з виписки з рахунку Позивача № НОМЕР_2 (рахунок для обліку відсотків). (т.1, а.с. 30-32).

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції 11.09.2014 року заборгованість Позивача за Кредитним договором була погашена повністю.

Проте, у вересні 2014 року Позивач отримав від Відповідача лист "Щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок забезпеченого кредитного зобов`язання", адресований Позивачу та Третій особі-1, де було вказано, що 10.09.2014 між Третьою особою-1 та Банком було укладено Договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти) по Договору № 1З6дф строкового банківського вкладу (депозиту) від 21.12.2011 у сумі 22502452,63 грн. У зв язку з порушенням умов Кредитного договору Позичальником, 11 вересня 2014 року Банком здійснено договірне списання грошових коштів в сумі 22502452,63 грн. у рахунок погашення заборгованості Позичальника перед Банком. Повідомляємо, що заборгованість за Кредитним договором перед Банком погашена частково в сумі 22502452,63 грн., за рахунок застави, всі зобов 'язання перед Банком за договором застави ОСОБА_2 виконані у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України виконання обов`язку боржника заставодавцем (майновим поручителем), ОСОБА_2 набула права кредитора за Кредитним договором у сумі 22502452,63 гривень. (т.1, а.с. 25).

Також, Відповідачем було направлено лист "Щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок забезпеченого кредитного зобов`язання", який було адресовано Позивачу та ОСОБА_3 , де було вказано, що 10 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено Договір застави майнових прав та 1 відступлення прав вимоги (грошові кошти) по Договору № 085дф/13 строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC-НАКОПИЧУВАЛЬНИЙ" (в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно) від " 02" вересня 2013 року в сумі 2030189,31 гривень. В зв`язку з порушенням умов Кредитного договору Позичальником, 11 вересня 2014 року Банком здійснено договірне списання грошових коштів в сумі 2030189,31 гривень в рахунок погашення заборгованості Позичальника перед Банком. Заборгованість за Кредитним договором перед Банком погашена частково у сумі 2030189,31 гривень, за рахунок застави, всі зобов 'язання перед Банком за договором застави ОСОБА_3 виконані у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України виконання обов`язку боржника заставодавцем (майновим поручителем), ОСОБА_3 набув права кредитора за Кредитним договором у сумі 2030189,31 гривень. (т.1, а.с. 26).

Крім того, Відповідач направив лист "Щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок забезпеченого кредитного зобов`язання", який було адресовано Позивачу та ОСОБА_4 , де було вказано, що 10 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та Банком було укладено Договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти) по Договору № 028дф/14 строкового банківського вкладу (депозиту) від " 2" квітня 2014 року в сумі 49437,51 гривень. В зв`язку з порушенням умов Кредитного договору Позичальником, 11 вересня 2014 року Банком здійснено договірне списання грошових коштів в сумі 49437,51 гривень в рахунок погашення заборгованості Позичальника перед Банком. Заборгованість за Кредитним договором перед Банком погашена частково у сумі 49437,51 грн., за рахунок застави, всі зобов`язання перед Банком за договором застави ОСОБА_4 виконані у повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України виконання обов`язку боржника заставодавцем (майновим поручителем), ОСОБА_4 права кредитора за Кредитним договором у сумі 49437,51 гривень. (т.1, а.с. 24).

Постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 № 782 в ПАТ "Банк "Камбіо" запроваджено тимчасову адміністрацію, а постановою від 27.02.2015 - розпочато з 02.03.2015 процедуру ліквідації банку.

17.10.2018 року від Третьої особи-4 до Позивача надійшло повідомлення про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності, яким на виконання п. 8 ч. 1 ст. 48, п. 4 ч. 2 ст. 37, ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" наказом Уповноваженої особи від 18.07.2018 № 109 затверджено акт комісії з перевірки правочинів (договорів) на предмет нікчемності від 18.07.2018, яким виявлено ознаки нікчемності, передбачені п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону в наступних правочинах (т.1, а.с. 27-29):

- правочин щодо відступлення/розірвання/припинення Договору застави від 14.05.2014 №010/1-2014/980/1, укладений між Позивачем та Відповідачем. Предмет застави - майбутній врожай кукурудзи площею 3874,4 га та соняшнику, площею 1120,1 га, місцезнаходження посівів Сумська обл., Роменський р-н, Липоводолинський та Недригайлівський р-ни;

- правочин щодо дострокового припинення/розірвання Договору № 136дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC-НАКОПИЧУВАЛЬНИЙ" в національній валюті від 21.12.2011. Вкладник Третя особа-1; (т.1, а.с. 226-238);

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) від 10.09.2014 № 010/1-2014/980/д1, укладений між Відповідачем та Третьою особою-1. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку, відкритого в рамках Договору інвестиційного вкладу від 21.12.2011 № 136дф; (т.1, а.с. 210-211);

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) від 10.09.2014 № 010/1-2014/980/д2, укладений між ПАТ"БАНК "КАМБІО" та Третьою особою-2. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку відкритого в рамках Договору інвестиційного вкладу від 02.09.2013 № 085дф/13. (т.1, а.с. 212-213);

- правочин щодо дострокового припинення/розірвання Договору №028дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC" в національній валюті від 29.03.2012 із додатковою угодою від 02.04.2014. Вкладник Третя особа-3. (т.1, а.с. 216-223).

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) №010/1-2014/980/дЗ від 10.09.2014, укладений між ПАТ"БАНК "КАМБІО" та Третьою особою-3. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку відкритого в рамках Договору № 028дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC " в національній валюті від 29.03.2012. (т.1, а.с. 214-215).

Також, у повідомленні зазначено про необхідність повного та належного виконання умов Кредитного договору Позивачем та застосовано наслідки нікчемності правочинів, в т.ч. здійснено зворотні транзакції по рахунку за нікчемним правочином.

Не погоджуючись з такими діями Банку, ТОВ «Діамант-Агро» звернувся з даним позовом до суду та просив визнати правовідносини Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамант-Агро" та Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" за Кредитним договором від 07.03.2014 № 010/1-2014/980 припиненими.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін колегія суддів встановила наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у Главі 49 Цивільного кодексу України визначено види забезпечення виконання зобов`язання.

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, майнові поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з частиною 1 ст. 546 ЦК України є застава.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, з якою кореспондуються положення статті 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

З аналізу наведених норм вбачається, що застава є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання; заставодержатель (кредитор) набуває права майнової вимоги на підставі, зокрема, договору, що встановлює зобов`язальні відносини між особою, яка забезпечує виконання основного зобов`язання боржника, та кредитором боржника, з моменту укладення нотаріального посвідчення цього договору. Реалізація кредитором (заставодержателем) права майнової вимоги у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання відбувається, зокрема, шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Підстави припинення права застави визначені ст. 593 ЦК України, а також і ст. 28 Закону України "Про заставу".

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 28 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Положеннями ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає із застави, полягає в реалізації заставодержателем (кредитором) права на одержання задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником (іншою особою) в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок заставного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права.

Відповідно до п. 4.1. договорів застави д1, д2 та д3 заставодержатель набуває права вимоги в день невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. Заставодержатель з дня виникнення у нього права вимоги має право задовольнити свої вимоги шляхом списання коштів з депозитного рахунку заставодавця.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що банком було надано кредит позивачу у період з 14.05.2014 року по 03.09.2014 року в сумі 23 975 000, 00 грн.

В свою чергу 11.09.2014 року відбулося повне погашення заборгованості ТОВ "Діамант-Агро" за кредитним договором, шляхом списання коштів з депозитних рахунків заставодавців (3-х осіб по справі), а саме: в сумі 49 437, 51 грн. з рахунку ОСОБА_4 ; в сумі 30 089, 31 грн. з рахунку ОСОБА_3 ; в сумі 21 895 373, 18 грн. з рахунку ОСОБА_2 . Крім того, 11.09.2014 року відбулось погашення заборгованості ТОВ "Діамант-Агро" за відсотками в сумі 607 079, 45 грн. з рахунку ОСОБА_2 , що вбачається з виписки з рахунку Позивача № НОМЕР_2 (рахунок для обліку відсотків). Зазначене підтверджується банківською випискою по рахунку ТОВ «Діамант-Агро» з 01.01.2014 року по 24.10.2018 року. (т.1, а.с. 30-32).

Крім того, в матеріалах справи наявна виписка по особовому рахунку позивача за період з 01.01.2014 року по 24.10.2018 року з якої вбачається, що банком було нараховано відсотки по кредиту в розмірі 1 351 473, 97 грн., та в свою чергу оплачено відсотків по кредиту позивачем та погашено заборгованості по відсоткам по кредиту на підставі договору застави д1 на суму 1 351 473, 97 грн. (т.1, а.с. 35-37).

Тобто, було проведено банківські операції щодо перерахування грошових коштів з депозитних рахунків фізичних осіб на підставі договорів застави д1, д2 та д3 на погашення заборгованості по кредиту ТОВ «Діамант-Агро» за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року.

Відтак, виконання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 07.03.2014 року № 010/1-2014/980 шляхом списання з депозитних рахунків застоводавців на користь заставодержателя (Банку) грошових коштів є підставою його припинення зобов`язань відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» та ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, внаслідок перерахування грошових коштів 11.09.2014 року заборгованість перед Банком за кредитним договором була погашена повністю, а відтак відповідні правовідносини за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року є припиненими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на момент погашення 11.09.2014 року кредитного зобов`язання, передбачені Законом заборони не поширювалися на спірні правовідносини сторін, оскільки відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних лише постановою Правління Національного банку України від 04.12.2014 №782.

Разом з тим, як встановлено судом вище, постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 № 782 в ПАТ "Банк "Камбіо" запроваджено тимчасову адміністрацію, а постановою від 27.02.2015 - розпочато з 02.03.2015 процедуру ліквідації банку.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон). При цьому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, тому даний Закон підлягає переважному застосуванню до спірних правовідносин в співвідношенні з іншими законодавчими актами, що також випливає з пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Згідно пункту 16 статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах (пункт 6 статті 2 Закону).

Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Як вказано позивачем та не спростовується відповідачем, наказом Уповноваженої особи затверджено Акт Комісії з перевірки правочинів (договорів) на предмет нікчемності від 18.07.2018 року, яким виявлено ознаки нікчемності, передбачені в п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону, в наступних правочинах:

- правочин щодо відступлення/розірвання/припинення Договору застави від 14.05.2014 №010/1-2014/980/1, укладений між Позивачем та Відповідачем. Предмет застави - майбутній врожай кукурудзи площею 3874,4 га та соняшнику, площею 1120,1 га, місцезнаходження посівів Сумська обл., Роменський р-н, Липоводолинський та Недригайлівський р-ни;

- правочин щодо дострокового припинення/розірвання Договору № 136дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC-НАКОПИЧУВАЛЬНИЙ" в національній валюті від 21.12.2011. Вкладник Третя особа-1; (т.1, а.с. 226-238);

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) від 10.09.2014 № 010/1-2014/980/д1, укладений між Відповідачем та Третьою особою-1. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку, відкритого в рамках Договору інвестиційного вкладу від 21.12.2011 № 136дф; (т.1, а.с. 210-211);

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) від 10.09.2014 № 010/1-2014/980/д2, укладений між ПАТ"БАНК "КАМБІО" та Третьою особою-2. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку відкритого в рамках Договору інвестиційного вкладу від 02.09.2013 № 085дф/13. (т.1, а.с. 212-213);

- правочин щодо дострокового припинення/розірвання Договору №028дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC" в національній валюті від 29.03.2012 із додатковою угодою від 02.04.2014. Вкладник Третя особа-3. (т.1, а.с. 216-223).

- договір застави майнових прав та відступлення права вимоги (грошові кошти) №010/1-2014/980/дЗ від 10.09.2014, укладений між ПАТ"БАНК "КАМБІО" та Третьою особою-3. Предмет договору - задоволення вимог заставодержателя шляхом списання коштів з рахунку відкритого в рамках Договору № 028дф строкового банківського вкладу (депозиту) "CLASSIC " в національній валюті від 29.03.2012. (т.1, а.с. 214-215).

Застосовано наслідки нікчемності правочинів, в т.ч. здійснено зворотні транзакції по рахунку за нікчемним правочином.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що банком не надано доказів про перерахування коштів на депозитні рахунки третіх осіб 1, 2 та 3 по договорам №136дф строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC-накопичувальний» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 21.12.2011 року, №085дф/13 строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC-накопичувальний» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 02.09.2013 року та №028дф/14 строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC» в національній валюті, зі сплатою процентів щомісячно від 02.04.2014 року.

Відповідно до викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 та від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16 правового висновку: "Накази (рішення) уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочинів не можуть установлювати обов`язки для третіх осіб, зокрема контрагентів банку. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина 2 статті 215 ЦК України та частина 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий наказ."

Доводи Банку про те, що дія з перерахування грошових коштів третіми особами на рахунок відповідача є правочином, не відповідають наведеному в законі визначенні правочину, оскільки за своєю суттю є операцією з переказу коштів з одного рахунку на інший та не має всіх складових елементів правочину.

Відтак, до цієї операції не можуть бути застосовані норми закону, що регулюють питання недійсності правочину, а саме статті 203, 215 Цивільного кодексу України.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст.38 Закону Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у т.ч. договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у т.ч. договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 7 ч.3 ст.38 Закону передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Водночас, із матеріалів справи не вбачається здійснення Банком платежів чи передача іншого майна позивачу чи третім особам, оскільки банк виконував договірне списання грошових коштів, що належать вказаним особам, з їх рахунків у рахунок погашення заборгованості ТОВ "Діамант-Агро" перед Банком, що навпаки не свідчить про направленість таких дій на зменшення розміру капіталу банку.

Також, відсутні жодні докази, яким саме чином здійснення платежу третіми особами щодо повернення кредитних коштів 11.09.2014 року вплинуло на платоспроможність Банку, або неможливість часткового чи повного виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірних правочинів та ухваленням постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних, що визначено ознаками нікчемності на підставі п.2 ч.3 ст.38 Закону.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність обставин, які доводять, що транзакція з перерахування грошових коштів в якості повернення кредиту за своєю правовою природою є правочином, який передбачає платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, у зв`язку з чим правові підстави для визначення транзакції як нікчемного правочину відсутні.

Щодо посилань Відповідача, стосовно наявності заборони на вчинення спірних правочинів оскільки 19.08.2014 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 510/БТ "Про встановлення режиму контролю за діяльністю ПАТ "Банк Камбіо" шляхом призначення куратора", колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4 вказаної постанови було зобов`язано ПАТ «БАНК «КАМБІО» здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України(крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та а правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР»). У зв`язку з цим перераховувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків ПАТ «БАНК «КАМБІО», відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Згідно з п. 7.1.3. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року №2346-ІІІ кореспондентський рахунок - рахунок, що відривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських операцій.

Відкриття кореспондентських рахунків здійснюється шляхом встановлення між банками кореспондентських відносин у порядку, що визначається Національним банком України, та на підставі відповідного договору.

У ст. 27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року №2346-ІІІ визначається порядок виконання міжбанківського та внутрішньогобанківського переказу. Так, відповідно до п. 27.1. цієї статті міжбанківський переказ здійснюється:

1) проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в Національному банку України;

2) проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в інших банках або в розрахунковому банку.

Внутрішньобанківський переказ здійснюється банком у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до ч.2, ст. 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом.

Також, відповідно до п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в України в національній валюті України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року, в якому визначено поняття договірного списання вказано, що списання договірне - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

В даному випадку ПАТ «БАНК «КАМБІО» 11.09.2014 року провів на підставі п. 4.1. договорів застави майнових прав та відступлення прав вимоги договірне списання з депозитних рахунків заставодавців - фізичних осіб в рахунок погашення заборгованості ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» за кредитним договором, що не передбачає використання кореспондентського рахунку.

Відтак, колегія суддів зазначає, що механізм погашення заборгованості по кредиту ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року не суперечить Постанові Правління Національного банку України від 19.08.2014 року №510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ "Банк Камбіо" шляхом призначення куратора» в цілому, та зокрема її п.п. 3, 4.

Посилання апелянта на порушення приписів постанови Правління НБУ від 19.08.2014 № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» в частині проведення розрахунків в інший спосіб, ніж це передбачено її приписами, що свідчить про наявність ознак нікчемності спірних правочинів згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», колегія суддів відхиляє, оскільки означена постанова НБУ не доводилася до відома вкладників та позичальників, позивач і треті особи не мали загального доступу до неї, а тому станом на час здійснення розрахунків за Кредитним договором, вказані особи не були обізнані щодо наявності застережень, встановлених цією постановою. При цьому, здійснивши проведення розрахункової операції, банк своїми діями підтвердив наявність на рахунку платника необхідної суми коштів, про що також свідчить відсутність заборони на проведення розрахункових операцій у відповідний спосіб, зі сторони уповноваженої особи-куратора, на яку, в силу приписів постанови Правління НБУ від 19.08.2014 року № 510/БТ, покладено обов`язок щодо здійснення контролю за операціями, які проводяться банком.

Крім того колегія суддів зазначає, що невиконання вимог постанови НБУ може свідчити про незаконність дій самого Банку, оскільки саме він повинен виконувати вимоги постанови, а тому результатом незаконних дій повинне бути пред`явлення відповідних вимог до винних посадових осіб Банку, а не покладення на поручителів та боржника відповідальності за дії посадових осіб Банку.

Відповідно до п.1.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 N 22 (у редакції, чинній на момент здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором) доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Згідно з п.1.12 Інструкції банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов`язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку" ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Однак, жодних повідомлень щодо неможливості виконання договірного списання грошових коштів до третіх осіб від Банку не надходило. При цьому, проведення банком відповідних платежів підтвердило наявність на рахунках платників необхідної суми коштів.

При цьому, колегія суддів враховує, що списання грошових коштів з рахунків поручителів в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором відбулось за згодою всіх сторін за умови наявності достатніх коштів на рахунках поручителів. Факт списання коштів, як вже було вище встановлено підтверджується банківською випискою.

Відповідно до ч. 3, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних правочинів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Колегія суддів зазначає, що договори застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 10.09.2014 року було укладено між ПАТ «БАНК «КАМБІО» та фізичними особами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом яких є майнові права - право вимоги грошових коштів за договорами банківського вкладу вказаних фізичних осіб.

Отже, в даному випадку Банк виступив заставодержателем, а фізичні особи (треті особи в даній справі) заставодавцями.

Відтак, договори застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 10.09.2014 року № 010/1-2014/980/д1, № 010/1-2014/980/д2, №010/1-2014/980/дЗ не передбачали платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що договори застави майнових прав та відступлення прав вимоги від 10.09.2014 року № 010/1-2014/980/д1, № 010/1-2014/980/д2, №010/1-2014/980/дЗ та договір банківського вкладу № 136дф від 21.12.2011 року, договір інвестиційного вкладу від 02.09.2013 року № 085дф/13 та договір № і028дф строкового банківського вкладу від 29.03.2012 року не мають ознак нікчемності правочину в розумінні ч. 2, 3, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також, колегія суддів звертає увагу, що договір застави майбутнього врожаю №010/1-2014/980/1 від 14.05.2014 року відповідає нормам чинного законодавства, а саме ч.1, ст. 546 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що виконання зобов`язання може забезпечуватись зокрема заставою, а матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що наслідком укладання даного правочину було надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банк, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-яких ознак нікчемності правочину (договір застави майбутнього врожаю №010/1-2014/980/1 від 14.05.2014 року) в розумінні ч. 2, 3, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ч.1, 2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

За змістом ч. 1,2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "власність", яке міститься в ч.1 ст.1 Першого протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі й не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", а відтак - як "власність" для цілей указаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Першого протоколу ( справа Broniowski v. Poland, заява № 31443/96, пар. 98).

Отже, визнання Уповноваженою особою нікчемними правочини, на підставі яких припинилося зобов`язання третіх осіб перед Банком, після спливу майже 4 років та відновлення заборгованості останнього за Кредитним договором та нарахування процентів за прострочення виконання зобов`язання має наслідком посягання на мирне розпорядження майном - грошовими коштами.

При цьому, не дотримується принцип правової визначеності як елементу конституційного принципу верховенства права. Так, третя особа-1 законно очікувала на припинення її зобов`язань за Кредитним договором внаслідок повного погашення заборгованості, що не ставилося під сумнів упродовж декілька років.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Cуд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №912/555/17 від 09.02.2018.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).

Беручи до уваги викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання зобов`язань за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року припиненими на підставі статті 599 Цивільного кодексу України.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивачем та третіми особами вчинені всі передбачені чинним законодавством дії, спрямовані на відновлення свого порушеного права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена вимога про визнання відсутнім у ПАТ "Банк Камбіо" прав кредитора за кредитним договором №010/1-2014/980 від 07.03.2014 року спрямована на відновлення його порушених прав, а отже обраний спосіб захисту в будь-якому випадку є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з ч. 7, ст. 145 Господарського процесуального кодексу України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Колегія суддів звертає увагу, що по суті, забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Забезпеченням позову є обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника), метою якого є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Враховуючи вищевикладене, відсутність вмотивованого клопотання учасника справи про скасування забезпечення позову, забезпечення позову продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даної постанови законної сили.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №910/16152/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №910/16152/18 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16152/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.07.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.І. Тищенко