ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м.Дніпро Справа № 904/4769/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Кузнецової І.Л., Подобєда І.М.,

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Лук`янов К.Е., довіреність б/н від 21.09.2018 р., адвокат;

від відповідача: Солод О.В., довіреність б/н від 17.07.2019 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", м. Павлоград Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019, ухвалене суддею Рудь І.А., повний текст якого складений 14.03.2019, у справі №904/4769/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Данком", м. Бахмут Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості за договором субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 в сумі 3 136 722,20 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Данком" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" (далі -Відповідач) заборгованість у розмірі 3 136 722 грн. 20 коп., з яких: 1 871 840 грн. 26 коп. - основний борг, 506 422 грн. 54 коп. - пеня, 620 043 грн. 73 коп. - інфляційні втрати, 138 415 грн. 67 коп. - 3 % річних, відповідно до умов договору субпідряду від 01.08.2016 № СП-190.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем умов договору субпідряду з виконання робіт по об`єкту: ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 - "Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області" в частині повного та своєчасного розрахунку за виконані роботи.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019 у справі №904/4769/18 (суддя Рудь І.А.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Данком" 1 871 840 грн. 26 коп. основного боргу, 568 250 грн. 86 коп. інфляційних втрат, 137 823 грн. 18 коп. 3% річних, 38 668 грн. 71 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи, хибність висновків суду першої інстанції, неправильне дослідження та оцінку доказів у справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції прийняв до уваги неналежні докази, оскільки копії документів, додані до позовної заяви, не засвідчені належним чином.

Судом першої інстанції не було досліджено умови договору №94 від 10.06.2016 "Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівсього району Дніпропетровської області", укладеного між ТОВ "Спецдоррембуд" (Генеральний підрядник) та Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації (Замовник).

Судом не було досліджено, чи виконані Позивачем роботи за договором субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 року в повному обсязі та чи настав строк здійснення розрахунків за договором.

Судом першої інстанції не застосовано належні норми Цивільного кодексу України стосовно договорів будівельного підряду та не досліджено питання, чи був договір субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року взагалі укладеним.

Судом першої інстанції під час часткового задоволення позовних вимог невірно проведено перерахунок суми заборгованості.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Данком" у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що подана Відповідачем апеляційна скарга містить лише загальні міркування та припущення щодо можливого, на думку апелянта, неповного дослідження судом першої інстанції фактичних обставин справи та можливого порушення судом норм матеріального права, проте не містить жодних доказів в обґрунтування таких порушень.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2019 (суддя Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" залишено без руху. Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, а саме: уточнення вимог апеляційної скарги, та, в залежності від цього, сплати судового збору або в сумі 70 576,25 грн (при повному оскарженні рішення), або в сумі 58003,07 грн. (при частковому оскарженні - стосовно перегляду задоволеної частини позову) на відповідні реквізити суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.05.2019 (колегія суддів у складі: головуючий, доповідач - Іванов О.Г., судді - Березкіна О.В., Дармін М.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019 у справі № 904/4769/18; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено на 19.06.2019.

Ухвалою від 19.06.2019 за клопотанням відповідача розгляд апеляційної скарги відкладений на 17.07.2019.

16.07.2019 року розпорядженням в.о. керівника апарату суду відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/4769/18 у зв`язку з відпусткою суддів Дарміна М.О., Березкіної О.В.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2019, справу №904/4769/18 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Кузнецова І.Л., Подобєд І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.07.2019 справу прийнято до провадження зазначеною колегією.

В судовому засіданні 17.07.2019 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

01.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" (генеральний підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Данком" (субпідрядник) укладено договір субпідряду № СП-190 (далі - договір), відповідно до умов якого за завданням генерального підрядника субпідрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи по об`єкту: ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 - "Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області" (далі - роботи), а генеральний підрядник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи (п. 1.1. договору).

Терміни виконання робіт визначаються календарним графіком, узгодженим між сторонами (п. 1.2 договору).

Згідно п. 3.1 договору договірна ціна робіт за даним договором буде визначатись, виходячи з об`ємів всіх виконаних робіт та їх переліку. Загальна договірна ціна становитиме суму всіх договірних цін.

Ціна Договору визначається як сукупність фактично виконаних субпідрядником робіт, розрахована відповідно до умов цього Договору. Ціна Договору може бути зменшена за ініціативою-підрядника (п.п. 3.2, 3.3. договору).

За умовами п. 4.1 договору генеральний підрядник до початку робіт перераховує субпідряднику попередню оплату на виконання робіт у розмірі 30% вартості узгодженої сторонами договірної ціни.

Проміжні платежі за виконані роботи здійснюються генеральним підрядником в межах не більше, як 95 відсотків їх загальної вартості за договірною ціною.

За змістом п. 4.3 договору субпідрядник, виконавши відповідний об`єм робіт, передає генеральному підряднику два примірники актів виконаних робіт та довідок про вартість робіт, а також товарно-транспортні накладні, талони, видаткові накладні на всі придбані та (або) виготовлені матеріали, сертифікати якості тощо. Генеральний підрядник протягом 3 календарних днів після отримання вищезазначених актів та довідок підписує їх або надає письмову обґрунтовану відмову у прийнятті робіт з зазначенням конкретних зауважень. У випадку мотивованої відмови Генерального підрядника прийняти виконані роботи, сторони складають двосторонній акт із переліком необхідних доробок та строків їх виконання.

У пункті 4.4 договору сторони погодили, що генеральний підрядник при проведенні розрахунків за даним Договором з субпідрядником утримує 3% від вартості виконаних робіт на покриття витрат генерального підрядника, пов`язаних із виконанням зобов`язань щодо забезпечення технікою, дозвільною та іншою документацією, координації дій субпідрядника при виконанні робіт, приймання виконаних субпідрядником робіт тощо.

Відповідно до п. 6.1 договору початок та закінчення робіт визначається календарним графіком, узгодженим сторонами.

Місце виконання робіт: с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області (п. 6.2 договору).

Пунктом 7.1 договору передбачено, що генеральний підрядник зобов`язаний: прийняти в установленому цим Договором порядку та оплатити виконані роботи на умовах цього Договору за відсутності виявлених недоліків та відсутності обставин, визначених пунктом 6.5 Договору.

За умовами п. 7.3 договору субпідрядник, зокрема, зобов`язаний: забезпечити якісне виконання робіт у строки, встановлені цим Договором та передати їх генеральному підряднику; забезпечити виконання робіт за Договором із дотриманням будівельних нормі правил, що діють на території України; оформити згідно законодавства України виконавчу документацію, акти прихованих робіт; надати генеральному підряднику документи щодо якості та вартості матеріалів і обладнання, що використовуються на об`єкті тощо.

Субпідрядник має право своєчасно та у повному обсязі отримати плату за виконані роботи, за відсутності дефектів та зауважень з боку генерального підрядника та/або представника технічного нагляду (п. 7.4 договору).

Пунктом 8.1 договору визначено, що за невиконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно законодавства України.

Сплата пені та штрафу не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань за Договором у повному обсязі (п. 8.2 договору).

Згідно п. 11.1 договору він набирає чинності з моменту підписання та діє до дати приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до узгодженого між сторонами терміну, а у частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 4.1. договору генеральним підрядником 05.08.2016 здійснено попередню оплату субпідряднику у розмірі 1 175 971 грн. 25 коп.

На виконання умов договору, позивачем виконано ремонтні роботи на об`єкті: "Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівського району Дніпропетровської області" на суму 3 812 176 грн. 81 коп., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками:

- актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2016 № 1 від 01.09.2016 за формою КБ-2в;

- довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2016 від 01.09.2016 за формою № КБ-3.

Жодних зауважень чи заперечень зі сторони відповідача вказані акт приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати не містять.

На виконання умов п. 4.4 договору сторони склали акт надання послуг від 01.09.2016 № 62, яким засвідчили передачу від генпідрядника субпідряднику послуг генерального підряду на суму 114 365 грн. 30 коп., що складає 3% від вартості виконаних робіт

За доводами Позивача, в порушення умов договору Відповідач за виконані роботи в повному обсязі не розрахувався, сплативши позивачу після прийняття робіт грошові кошти у загальному розмірі 650 000 грн. 00 коп., внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 1 871 840 грн. 26 коп.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію від 26.06.2018 № 402, в якій вимагав оплатити заборгованість з урахуванням штрафних санкцій.

Однак, як зазначає позивач, відповідач заборгованість не сплатив, відповідь на претензію не надав.

Враховуючи викладене, позивач посилаючись на ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України та на положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 506 422 грн. 54 коп. за період з 01.01.2018 по 19.10.2018.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 138 415 грн. 67 коп. за загальний період з 15.09.2016 по 19.10.2018 та інфляційні втрати у розмірі 620 043 грн. 73 коп. за вказаний період.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що відповідач розрахувався за будівельні роботи лише частково, сплативши після прийняття робіт 30.08.2017 року 350 000 грн. 00 коп. та 09.11.2017 - 300 000 грн. 00 коп.; будь-яких документів на підтвердження відсутності заборгованості відповідач до матеріалів справи не надав, доводи позивача не спростував, у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1 871 840 грн. 26 коп. є обґрунтованими.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду нарахування та при розрахунку інфляційних втрат виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному.

Господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у сумі 506 422 грн. 54 коп., оскільки у спірному договорі сторони не встановлено конкретний розмір договірної неустойки (пені) за порушення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору субпідряду є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України).

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України).

За договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх (ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України).

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта (ч. 2 ст. 875 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, роботи, виконані позивачем у серпні 2016, прийняті відповідачем 01.09.2016 без заперечень, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2016 форми КБ-2в.

Відповідно до п. 4.2 Договору кінцеві розрахунки здійснюються у двотижневий термін після виконання і приймання всіх передбачених цим Договором робіт та підписання сторонами актів надання послуг (виконаних робіт) про мірі надходження бюджетних коштів від замовника на розрахункові рахунки генерального підрядника в порядку виконання умов Основного договору.

За вказаних обставин, з урахуванням умов п. 4.2 договору, строк оплати будівельних робіт, виконаних позивачем у серпні 2016, є таким, що настав 15.09.2016.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач розрахувався за будівельні роботи лише частково, сплативши після прийняття робіт 30.08.2017 - 350 000 грн. 00 коп. та 09.11.2017 - 300 000 грн. 00 коп.

З наданих позивачем до матеріалів справи листа ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 06.02.2019 № 12-13/1222 та деталей платіжних транзакцій з інформацією на єдиному казначейському рахунку, оприлюднених на єдиному Веб-порталі використання публічних коштів "Є-дата", вбачається що оплату від замовника за Основним договором відповідач отримав ще у вересні та жовтні 2016 (а.с. 161-163, 166-167, т.1).

Таким чином, Відповідачем (генеральним підрядником) в межах Договору субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 на адресу Позивача здійснені наступні оплати:

- 05.08.2016 здійснено попередню оплату субпідряднику у розмірі 1 175 971 грн. 25 коп.;

- після прийняття робіт 30.08.2017 сплачено 350 000 грн. 00 коп. та 09.11.2017 - 300 000 грн. 00 коп.;

- актом надання послуг від 01.09.2016 № 62 засвідчено передачу від генпідрядника суборендарю послуг генерального підряду на суму 114 365 грн. 30 коп.,

а всього на суму 1 940 336,55 грн.

Таким чином, основна заборгованість становить 1 871 840,26 грн. (3 812 176,81 грн. - 1 940 336,55 грн.).

Будь-яких документів на підтвердження відсутності заборгованості відповідач до матеріалів справи не надав, доводи позивача не спростував, у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1 871 840 грн. 26 коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підставно задоволені господарським судом.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що подані Позивачем письмові докази є недопустимими доказами в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, так як додані Позивачем до позовної заяви письмові докази не завірені належним чином, оскільки на них відсутня дата завірення, а посилання на електронні докази без їх належного засвідчення протиправне, та, відтак, такі документи не мають прийматися судом як належні та допустимі докази в підтвердження викладених у позовній заяві обставин, є передчасними, оскільки у відповідь на відзив Відповідача на позовну заяву Позивачем були надані до матеріалів справи письмові докази, завірені належним чином.

Зазначена обставина відображена в тексті оскаржуваного рішення, відповідно до якого 02.01.2019 позивач надав до суду відповідь на відзив від 27.12.2018 та належним чином засвідчені копії доданих до позову документів.

Отже, під час розгляду судом першої інстанції справи по суті в матеріалах справи були наявні усі подані Позивачем докази, засвідчені належним чином відповідно до вимог чинного законодавства. За таких обставин посилання Відповідача на те, що судом були взяті до уваги неналежні докази та не враховано відповідних заперечень Відповідача, є безпідставними.

Щодо не дослідження господарським судом умов договору № 94 від 10.06.2016 "Капітальний ремонт дорожнього покриття по вул. Чернишова в с. Іванівка Межівсього району Дніпропетровської області", укладеного між ТОВ "Спецдоррембуд" (Генеральний підрядник) та Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації (Замовник) колегія суддів зазначає наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості з Відповідача, яка утворилась внаслідок неналежного виконання ним умов укладеного між ним та Позивачем договору субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 щодо оплати виконаних Позивачем та прийнятих Відповідачем робіт за договором.

Правові відносини, що виникають між замовником, генеральним підрядником та субпідрядником регулюються положеннями статті 319 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень частини 2 цієї статті, підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору як третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Статтею 838 Цивільного кодексу України передбачено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов`язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов`язку.

Замовник і субпідрядник не мають права пред`являти один одному вимоги, пов`язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно умов договору субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 саме Відповідач виступає перед субпідрядником (Позивачем) як замовник. Правові відносини між Позивачем, як субпідрядником, та Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, як Замовником, за договором №94 від 10.06.2016 року повністю відсутні. Позивач не є стороною договору №94 від 10.06.2016 року і, відповідно, взагалі не мав можливості надати суду копію цього договору в якості письмового доказу.

Разом з цим, дослідження цього доказу не мало істотного значення для правильного вирішення справи, оскільки положення договору № 94 від 10.06.2016 регулюють відносини між його сторонами, в той час як відносини між Позивачем та Відповідачем регулюються положеннями договору субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 року.

Колегія суддів констатує, що Відповідач, стверджуючи, що не дослідження судом умов договору № 94 від 10.06.2016 року, укладеного між Відповідачем та Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації, начебто призвело до неправильного вирішення судом справи по суті, проте разом з тим не зазначає, які саме умови цього договору мали бути взяті до уваги судом, в чому та яким чином вони спростовують вірність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, покладених в основу оскаржуваного рішення.

До того ж, Відповідач мав можливість надати всі свої заперечення та докази, які вважав за необхідне, до суду першої інстанції протягом строку, встановленого ухвалою про відкриття провадження у справі.

Під час судового провадження в першій інстанції судом неодноразово відкладались як підготовче засідання, так і слухання справи по суті, саме з метою надання Відповідачеві можливості подати усі документи на підтвердження власної правової позиції, доводи, міркування, заперечення.

Проте Відповідач у поданому ним відзиві на позовну заяву не посилався на будь-які положення договору № 94 від 10.06.2016, як на підставу своїх заперечень, та не надав копію цього договору, стороною якого на відміну від Позивача він є, в якості доказу у справі.

Разом з апеляційною скаргою Відповідачем також не надано відповідного договору, та не обґрунтовано неможливості його подання під час розгляду справи судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, безпідставним є твердження Відповідача що не дослідження господарським судом умов договору № 94 від 10.06.2016 може мати наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вимоги частини 3 статті 13 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме лише твердження Відповідача про те, що не дослідження судом певного доказу призвело до неправильного вирішення справи по суті, без обґрунтування, які саме істотні для справи обставини мають бути доведені цим доказом, а також з урахуванням того, що Відповідач мав право та можливість подати цей доказ протягом судового розгляду справи в суді першої інстанції, але не скористався таким правом, визнається необґрунтованим та таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції, покладених в основу судового рішення.

Щодо не дослідження господарським судом обставин виконання Позивачем робіт за договором субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року в повному обсязі та настання строку здійснення розрахунків за договором, колегія суддів зазначає наступне.

В тексті апеляційної скарги Відповідач стверджує, що судом не було досліджено, чи виконані Позивачем обумовлені договором субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року роботи в повному обсязі.

При цьому Відповідач не заперечує проти факту прийняття ним виконаних за договором робіт, що підтверджується наявними матеріалами справи. За таких обставин взагалі відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, в порушення вимог частини 3 статті 13 ГПК України Відповідач, зазначаючи в апеляційній скарзі припущення про те, що можливо виконання договору ще триває, а відтак обов`язок здійснення повного (остаточного розрахунку) ще не настав, не підтвердив такого припущення взагалі жодними доказами.

В той же час, якщо Відповідач вважав, що Позивачем виконані не всі роботи за договором, то саме його процесуальним обов`язком є доведення цієї обставини, на яку він посилається як на підставу своїх заперечень, належними доказами, в тому числі, шляхом надання суду першої інстанції технічного завдання, узгодженого сторонами графіку виконання робіт, тощо.

Пунктом 4.2 Договору субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року передбачено, що кінцеві розрахунки здійснюються у двотижневий термін після виконання і приймання всіх передбачених цим Договором робіт та підписання сторонами актів надання послуг (виконаних робіт) по мірі надходження бюджетних коштів від Замовника на розрахункові рахунки Генерального підрядника в порядку виконання умов Основного договору.

Разом з тим, як підтверджено матеріалами справи, оплату від Замовника за Основним договором № 94 від 10.06.2016 року Відповідач отримав в повному обсязі у вересні та жовтні 2016 року (а. с. 161-163, 166-167, т.1).

Таким чином, твердження Відповідача в апеляційній скарзі про те, що враховуючи кількість контрактів та об`єктів (місць) судом не було досліджено цільове призначення коштів, що були направлені Замовником Генеральному підряднику, не відповідає дійсності, оскільки вказані матеріали справи містять відомості щодо цільового призначення коштів, і воно (так само як і перерахована сума) співпадає з роботами, виконаними Позивачем за договором субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року та, відповідно, з предметом договору №94 від 10.06.2016 року, більш того, містить посилання на останній, з вказівкою його номеру та дати укладання.

Не підтверджується також жодними доказами твердження заявника апеляційної скарги стосовно того, що Позивачем в порушення вимог пункту 4.3 Договору не було передано повного пакету документів щодо виконаних робіт, оскільки сам факт підписання Відповідачем актів виконаних робіт свідчить про те, що Відповідач прийняв роботи та не мав зауважень щодо їх виконання та документального оформлення.

Крім того, жодних зауважень щодо некомплектності документів не надходило від Відповідача в подальшому, в тому числі, у відповідь на претензію Позивача щодо несплати заборгованості за договором та під час розгляду справи в суді першої інстанції.

До того ж, Відповідач отримав оплату виконаних робіт від Замовника, що також свідчить про те, що роботи були належним чином здані, прийняті та документально оформлені в повному обсязі.

Таким чином, посилання Відповідача в апеляційний скарзі на те, що судом першої інстанції не було досліджено факту виконання Позивачем всіх робіт за Договором субпідряду та зроблено помилковий висновок щодо настання строку розрахунку за договором не підтверджується жодними доказами, які спростовували б викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду першої інстанції щодо настання обов`язку з оплати виконаних за договором субпідряду робіт.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції були підстави для визнання договору субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року неукладеним, проте судом цього здійснено не було, чим порушено норми матеріального права, є безпідставними, оскільки Договір субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року складено в належній формі, скріплено підписами та печатками сторін.

Питання недійсності правочину врегульовано статтею 215 ЦК України, відповідно до частини 2 якої недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 тієї ж статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Станом на момент винесення оскаржуваного рішення договір субпідряду № СП-190 від 01.08.2016 року не було визнано недійсним, оскаржено чи розірвано в судовому порядку, а отже відповідно до приписів ч. 3 ст. 215, ст. 204 ЦК України цей правочин є чинним.

Також Відповідач не заперечував щодо дійсності договору у поданому ним відзиві на позовну заяву під час розгляду справи судом першої інстанції

Крім того, як вже було зазначено вище, Відповідачем були прийняті виконані Позивачем роботи за договором № СП-190 від 01.08.2016 року, отримані бюджетні кошти за виконані роботи від замовника - Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Також матеріалами справи підтверджується (і підтверджується самим Відповідачем в апеляційній скарзі), що Відповідачем на користь Позивача сплачувались кошти за вказаним договором, що також свідчить про його дійсність та визнання договору з боку Відповідача.

Отже, твердження Відповідача щодо можливої неукладеності договору субпідряду №СП-190 від 01.08.2016 також не знаходить свого підтвердження будь-якими доказами та спростовується фактичними обставинами справи і наявними у ній доказами.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат господарським судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування, оскільки строк виконання зобов`язань з оплати виконаних будівельних робіт є таким, що настав у відповідача 15.09.2016, нарахування 3% річних повинно здійснюватися з 16.09.2016.

Згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.13 № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховані вищенаведені приписи та виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному.

На підставі викладеного, враховуючи розрахунок Позивача (межі зазначеного ним періоду), дні фактичної сплати відповідачем суми боргу, положення частини п`ятої ст. 254 Цивільного кодексу України, колегія суддів відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність нарахування 3% річних та інфляційних втрат прийшла до висновку, що місцевим господарським судом правомірно задоволені позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних у загальній сумі 137 823,18 грн. та інфляційних втрат в сумі 568 250,86 грн., нарахованих:

- за період з 16.09.2016 по 29.08.2017 на суму заборгованості 2 521 840,26 грн.;

- за період з 30.08.2017 по 08.11.2017 на суму заборгованості 2 171 840,26 грн;

- за період з 09.11.2017 по 18.10.2018 на суму заборгованості 1 871 840,26 грн.

Вищезазначеним спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час часткового задоволення позовних вимог невірно проведено перерахунок суми заборгованості.

У судовому засіданні заявником апеляційної скарги заявлено клопотання про призначення судової-економічної експертизи.

На вирішення судової - економічної експертизи просить поставити наступні питання:

1. Чи вірно з арифметичної точки зору ТОВ "ДАНКОМ" здійснено розрахунок 3% річних в розмірі 138 415 грн. 67 коп.? Якщо ні, то який вірний розрахунок розміру 3% річних?

2. Чи вірно з арифметичної точки зору ТОВ "ДАНКОМ" здійснено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 620 043 грн. 73 коп.? Якщо ні, то який вірний розрахунок інфляційних втрат?

3. Чи вірно з арифметичної точки зору суддею Господарського суду Дніпропетровської області Рудь І.А. здійснено розрахунок 3 % річних в розмірі 137 823 грн. 18 коп.? Якщо ні, то який вірний розрахунок розміру 3 % річних?

4. Чи вірно з арифметичної точки зору суддею Господарського суду Дніпропетровської області Рудь І.А. здійснено розрахунок інфляційних втрат в розмірі 568 250 грн. 86 коп.? Якщо ні, то який вірний розрахунок інфляційних втрат?

На думку заявника, призначення експертизи обумовлено тим, що існує розбіжність у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, який проведено Позивачем, та власним контррозрахунком Відповідача, яка складає 71 122,82 грн.

Отже, на думку відповідача, зважаючи на наявність в матеріалах справи взаємо суперечливих доказів щодо визначення розміру інфляційних втрат та 3% річних, тому розрахувати дійсну заборгованість Відповідача без спеціальних знань експерта в даній галузі не вбачається можливим.

Заслухавши доводи представника відповідача щодо заявленого клопотання про призначення судової економічної експертизи, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суд України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу, що призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Колегія суддів встановила, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач з відповідним клопотанням про призначення експертизи не звертався, власний контррозрахунок 3% річних не надавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 269 ГГ1К України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Будь-яких виняткових обставин, які унеможливили своєчасне подання клопотання про призначення економічної експертизи відповідачем не надано.

Відповідач був не позбавлений можливості провести власну економічну експертизу та надати висновок експерта в обґрунтування своєї позиції.

Більш того, клопотання відповідача про призначення експертизи взагалі не містить обґрунтування неможливості самостійного замовлення експертизи та поважності ненадання експертного висновку у встановлені строки. У відповідача було достатньо часу та наявні всі необхідні матеріали для самостійного проведення такої експертизи.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутня дійсна потреба у спеціальних (економічних) знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, оскільки Відповідач, заявляючи клопотання про призначення судової економічної експертизи та зупинення провадження у справі, не навів обґрунтування необхідності спеціальних знань для оцінки правильності поданих позивачем розрахунків заборгованості, не зазначив, у чому полягає потреба у спеціальних знаннях та неможливість вирішення справи по суті позовних вимог; не вказав, які саме спеціальні знання необхідні для перевірки розрахунку боргу за виконані роботи і чому таку перевірку не може здійснити суд самостійно.

Так, колегією суддів самостійно перевірено розмір нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому, колегія суддів констатує, що розбіжність у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, який проведено господарським судом, та власним контррозрахунком Відповідача, пов`язана із здійсненням даних нарахувань протягом всього періоду заборгованості на занижену суму боргу (1 871 840,26 грн), в той час як сума заборгованості змінювалась поступово, а саме за період з 16.09.2016 по 29.08.2017 складала 2 521 840,26 грн.; за період з 30.08.2017 по 08.11.2017 складала 2 171 840,26 грн; і лише за період з 09.11.2017 по 18.10.2018 складала 1 871 840,26 грн.

Таким чином, запропоновані відповідачем перед експертами питання не вимагають спеціальних досліджень, їх вирішення віднесено до компетенції суду.

Отже, потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування при вирішенні саме даного спору - у суду відсутня, у зв`язку з чим відсутні й підстави для призначення у справі судової економічної експертизи.

Судова колегія також враховує правову позицію Верховного Суду (постанова №915/825/17 від 20.06.2018, № 916/4225/15 від 13.06.2018, № 916/2144/17 від 13.06.2018), в якій зазначено, що судова експертиза повинна призначатись лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування.

За таких обставин, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", м. Павлоград Дніпропетровської області на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019 у справі № 904/4769/18 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019 у справі №904/4769/18 - залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", м. Павлоград Дніпропетровської області за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 22.07.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М. Подобєд