ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

15 липня 2019 року Справа № 906/143/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. , суддя Розізнана І.В.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р.

(ухвалене о 13:02 год. у м. Житомирі, повний текст складено 19.04.2019 р.)

у справі № 906/143/19 (суддя Соловей Л.А.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Малинтеплоенерго"

про стягнення 1287114,58 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Родоман Т.О.;

від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" 1287114 грн. 58 коп. заборгованості, з яких: 619744 грн. 34 коп. основного боргу, 288866 грн. 58 коп. пені, 57071 грн. 13 коп. 3% річних та 321432 грн. 53 коп. інфляційних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вказує на неналежне виконання відповідачем умов договору №1105/15-БО-10 купівлі-продажу природного газу від 27.11.2014 р. в частині проведення розрахунків за переданий у власність природний газ.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 позов було задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Малинтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія" Нафтогаз України" 619744 грн. 34 коп. основного боргу, 155231 грн. 26 коп. пені, 48853 грн. 25 коп. 3% річних, 206725 грн. 99 коп. інфляційних та 15458 грн. 32 коп. судового збору.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що 27.11.2014 р. між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Малинтеплоенерго" було укладено Договір №1105/15-БО-10 купівлі-продажу природного газу, на виконання умов якого в період січень-грудень 2015 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1293865 грн. 16 коп.

В свою чергу відповідач в порушення умов Договору №1105/15-БО-10 купівлі-продажу природного газу від 27.11.2014 р. здійснив лише частковий розрахунок за поставлений природний газ на суму 674120 грн. 82 коп.

За наведеного вище, судом констатовано, що у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений природний газ в сумі 619744 грн. 34 коп.

Проаналізувавши обставини справи та положення ст. ст. 530, 610, 612, 626, 655, 692 ЦК України суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 619744 грн. 34 коп.

Щодо стягнення 288866 грн. 58 коп. пені, 57071 грн. 13 коп. 3% річних та 321432 грн. 53 коп. інфляційних, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки відповідачем було частково погашено заборгованість до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", у зв`язку із чим нараховані на погашену суму основного боргу пеня, 3% річних та інфляційні підлягають списанню.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 133635 грн. 32 коп., 3% річних в розмірі 8217 грн. 88 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 114706 грн. 54 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

В оскаржуваному рішенні господарським судом Житомирської області не надано правової оцінки тому факту, що за отриманий природний газ Відповідач не розраховувався в повному обсязі, наявний основний борг з 2015р. в сумі 619744 грн. 34 коп., а також розраховувався з порушенням строків оплати, які визначені п. 6.1. Договору купівлі-продажу природного газу, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

Виходячи з аналізу положень ст. 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає у себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру.

Матеріали справи №906/143/19 не містять належних доказів включення відповідача до реєстру.

Таким чином, списання заборгованості є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог - незаконною.

Оскільки матеріали справи № 906/143/19 не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, то застосування ч. 3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є неправомірним.

Відповідачем не сплачена основна заборгованість за договором з 2015р. в сумі 619744 грн. 34 коп., що унеможливлює застосування норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних правовідносин.

Рішення суду не містить жодних арифметичних дій, з яких можна було б зрозуміти алгоритм перерахунку та дійти висновку щодо підстав зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних.

Також, скаржник зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.12.2016р. №1044 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019р. №226) найменування позивача було змінено на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (скорочене українською мовою - НАК "Нафтогаз України").

Враховуючи вищевикладене, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вважає, що вищевказане судове рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо зміни назви позивача, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019р. №226 було змінено тип Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про акціонерні товариства" повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Апеляційним господарським судом констатується, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи. Зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне не є його реорганізацією.

За таких обставин, апеляційним господарським судом в даній постанові вказується вірна змінена назва позивача - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідач Комунальне підприємство "Малинтеплоенерго" не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

15 липня 2019 року в судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 слід скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 133635 грн. 32 коп., 3% річних в розмірі 8217 грн. 88 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 114706 грн. 54 коп. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

В судове засідання 15.07.2019 р. представник КП "Малинтеплоенерго" не з`явився.

Поруч з тим, ухвали апеляційного господарського суду від 03.06.2019 р. у справі № 906/143/19 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду направлялися відповідачу на адресу зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернулися на адресу суду з підставі відсутності адресата (а. с. 135-138).

Беручи до уваги направлення ухвал апеляційного господарського суду на єдину відому адресу - 11601, Житомирська обл., місто Малин, вул. В. Стуса, будинок 23, суд дійшов до висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.

Враховуючи викладене та приписи ст. ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 27.11.2014 р. між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Малинтеплоенерго" (покупець) було укладено Договір №1105/15-БО-10 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір) (а. с. 18-23).

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2. Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями

Відповідно до п. 3.3. Договору приймання-передачі газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Розділом 5 Договору сторонами погоджено ціну на газ.

Згідно із п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а також цим Договором.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 Договору).

В подальшому, додатковими угодами №1 від 23.01.2015 р., №2 від 12.02.2015 р., №3 від 27.03.2015 р., №4 від 15.04.2015 р., №5 від 14.05.2015 р., №6 від 30.06.2015 р., №7 від 29.07.2015 р., №8 від 30.07.15, №9 від 20.10.2015 р., №10 від 22.10.2015 р., №11 від 02.11.2015 р., №12 від 25.11.2015 р. сторонами вносилися зміни до умов Договору стосовно ціни газу, порядку зарахування коштів та внесення змін до Договору (а.с.18-35).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору в період січень-грудень 2015 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1293865 грн. 16 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 р. на суму 368739 грн. 41 коп., від 28.02.2015 р. на суму 331755 грн. 25 коп., від 31.03.2015 р. на суму 404010 грн. 26 коп., від 31.10.2015 р. на суму 15156 грн. 85 коп., від 30.11.2015 р. на суму 93439 грн. 53 коп., від 31.12.2015 р. на суму 80763 грн. 86 коп., які підписано та скріплено печатками сторін (а. с. 36-41).

Однак, відповідач в порушення умов Договору здійснив лише частковий розрахунок за поставлений природний газ на суму 674120 грн. 82 коп., що підтверджується бухгалтерською випискою АТ НАК "Нафтогаз України" за період з 01.01.2014 р. по 28.02.2018 р. (а. с. 43).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, в останнього утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений природний газ в сумі 619744 грн. 34 коп.

Несплата зазначеного боргу стала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що скаржник оскаржує рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 133635 грн. 32 коп., 3% річних в розмірі 8217 грн. 88 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 114706 грн. 54 коп., апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах цих вимог.

Вище судом апеляційної інстанції було встановлено, що в період січень-грудень 2015 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1293865 грн. 16 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 р. на суму 368739 грн. 41 коп., від 28.02.2015 р. на суму 331755 грн. 25 коп., від 31.03.2015 р. на суму 404010 грн. 26 коп., від 31.10.2015 р. на суму 15156 грн. 85 коп., від 30.11.2015 р. на суму 93439 грн. 53 коп., від 31.12.2015 р. на суму 80763 грн. 86 коп., проте відповідач невчасно розрахувався за поставлений газ, у зв`язку із чим позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 288866 грн. 58 коп.

Згідно з приписами ч.1 ст.230 ГК України, п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Судом констатується, що 30.11.2016 р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії".

Статтею 1 вказаного Закону врегульовано, що заборгованістю, яка підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно із ст. 2 Закону Україну "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону Україну "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

При цьому частина 3 статті 7 Закону окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 р. № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

За приписами ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи з аналізу наведених норм, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії, її застосування не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності цим Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

За змістом ст. ст. 4, 5, 6 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до зазначеного вище реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, в той час як ч. 3 ст. 7 цього Закону визначено, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності Законом.

Таким чином, до заборгованості, яка виникла і погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", не можуть застосовуватись передбачені цим Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Зокрема, застосування норми ч. 3 ст.7 названого Закону не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст. ст. 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Аналогічні висновки щодо застосування ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2018 р. у справі №904/10745/16, від 07.02.2018 р. у справі №927/1152/16, від 14.02.2018 р. у справі №908/3211/16, від 22.02.2018 р. у справі №922/4355/14, від 06.09.2018 р. у справі № 925/106/18, від 13.12.2018 р. у справі № 925/105/18, від 18.12.2018 р. у справі № 905/301/18, від 20.12.2018 р. у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 р. у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 р. у справі № 905/299/18 та ін.

Зазначеним спростовуються доводи скаржника про неможливість застосування норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних правовідносин у зв`язку із відсутністю доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем нараховано відповідачу пеню в загальній сумі 288866 грн. 58 коп., з яких:

- за зобов`язаннями січня 2015 року за період з 17.02.2015 р. по 19.07.2015 р. у розмірі 47611 грн. 50 коп.;

- за зобов`язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 р. по 16.09.2015 р. у розмірі 86023 грн. 82 коп.;

- за зобов`язаннями березня 2015 року за період з 15.04.2015 р. по 14.10.2015 р. у розмірі 116133 грн. 58 коп.;

- за зобов`язаннями жовтня 2015 року за період з 17.11.2015 р. по 16.05.2016 р. у розмірі 3256 грн. 41 коп.;

- за зобов`язаннями листопада 2015 року за період з 15.12.2015 р. по 14.06.2016 р. у розмірі 19637 грн. 75 коп.;

- за зобов`язаннями грудня 2015 року за період з 15.01.2016 р. по 14.07.2016 р. у розмірі 16203 грн. 53 коп.

Також, судом встановлено, що заборгованість за актом приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 на суму 368739 грн. 41 коп. була погашена повністю 19.07.2015 р., за актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2015 р. на суму 331755 грн. 25 коп. була погашена частково у розмірі 305381 грн. 41 коп. 29.12.2015 р. (а. с. 43), тобто до дня набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

За таких обставин, суд констатує, що оскільки відповідачем було погашено заборгованість за зобов`язаннями січня 2015 року до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то нарахування пені на вказану заборгованість є неправомірним.

Щодо заборгованості за лютий 2015 року, то суд констатує, що пеня позивачем нараховувалася з 17.03.2015 р. по 16.09.2015 р. (а. с. 14).

Однак, пеня нараховувалася на суми боргу 331755 грн. 25 коп. та 190557 грн. 05 коп. (з врахуванням часткової оплати).

В той же час матеріалами справи стверджується, що відповідачем здійснювалася оплата заборгованості за зобов`язаннями лютого 2015 року, зокрема за період з 17.03.2015 р. по 29.12.2015 р. відповідачем було оплачено 305381 грн. 41 коп. Неоплаченою залишилась сума в розмірі 26373 грн. 84 коп. на яку позивачем не було нараховано пеню, що підтверджується відповідним розрахунком позивача (а. с. 14).

За таких обставин, беручи до уваги погашення відповідачем більшої частини заборгованості за зобов`язаннями за лютий 2015 року, на яку позивачем була нарахована пеня, така пеня підлягає списанню на підставі Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Поруч з тим суд звертає увагу, що оскільки позивачем не було нараховано пеню на несплачену заборгованість, то суд першої інстанції правомірно не виходив за межі позовних вимог і не нараховував пеню за період з 30.12.2015 р. по 29.02.2016 р. на суму 26373 грн. 84 коп.

Підсумовуючи викладене в стягненні пені за зобов`язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 р. по 16.09.2015 р. у розмірі 86023 грн. 82 коп. слід відмовити.

Щодо стягнення пені за зобов`язаннями березня, жовтня-грудня 2015 року в сумі 155231 грн. 26 коп., то суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаними зобов`язаннями відповідачем не здійснювалася оплата, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок пені за вказані періоди, наданий позивачем суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 155231 грн. 26 коп. пені за зобов`язаннями березня, жовтня-грудня 2015 року.

Щодо стягнення інфляційних та 3 % відсотків річних, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із розрахунку наданого позивачем, нараховано 57071 грн. 13 коп. 3 % річних, з яких:

- за зобов`язаннями січня 2015 року за період з 17.02.2015 р. по 19.07.2015 р. в сумі 2539 грн. 69 коп.;

- за зобов`язаннями лютого 2015 року за період з 17.03.2015 р. по 26.02.2018 р. в сумі 7388 грн. 52 коп.;

- за зобов`язаннями березня 2015 року за період з 15.04.2015 р. по 26.02.2018 р. в сумі 34800 грн. 23 коп.;

- за зобов`язаннями жовтня 2015 року за період з 17.11.2015 р. по 26.02.2018 р. в сумі 1036 грн. 48 коп.;

- за зобов`язаннями листопада 2015 року за період з 15.12.2015 р. по 26.02.2018 р. в сумі 6174 грн. 69 коп.;

- за зобов`язаннями грудня 2015 року за період з 15.01.2016 р. по 26.02. 2018 р. в сумі 5131 грн. 52 коп.

Вище судом встановлено, що за зобов`язаннями січня 2015 року відповідач розрахувався до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", у зв`язку із чим позовні вимоги в частині стягнення 2539 грн. 69 коп. 3 % річних не підлягають до задоволення.

З аналогічних підстав, враховуючи часткову оплату за зобов`язаннями лютого 2015 року, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відмову в стягненні 5678 грн. 20 коп. 3% річних, що нараховані за період з 17.03.2015 р. по 29.12.2015 р.

Щодо 3 % річних нарахованих за зобов`язаннями березня, жовтня-грудня 2015 року в сумі 48853 грн. 25 коп., апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суд про задоволення позовних вимог в цій частині.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційних в сумі 321432 грн. 53 коп. з яких:

- з 01.03.2015 р. по 31.07.2015 р. за зобов`язанням січня 2015 року у розмірі 56216 грн. 48 коп.;

- з 01.04.2015 р. по 31.01.2018 р. за зобов`язанням лютого 2015 року у розмірі 66547 грн. 47 коп.;

- з 01.05.2015 р. по 31.01.2018 р. за зобов`язанням березня 2015 року у розмірі 143346 грн. 81 коп.;

- з 01.12.2015 р. по 31.01.2018 р. за зобов`язанням жовтня 2015 року у розмірі 4629 грн. 37 коп.;

- з 01.01.2016 р. по 31.01.2018 р. за зобов`язанням листопада 2015 року у розмірі 27691 грн. 41 коп. ;

- з 01.02.2016 р. по 31.01.2018 р. за зобов`язанням грудня 2015 року у розмірі 23001 грн. 01 коп.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, беручи до уваги положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", часткову оплату заборгованості, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення вимоги щодо стягнення інфляційних, зокрема стягненні з відповідача 206725 грн. 99 коп. та відмови в стягненні інфляційних нарахованих за зобов`язаннями січня 2015 року в сумі 56216 грн. 48 коп. та 58490 грн. 06 коп. нарахованих за зобов`язанням лютого 2015 року.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд констатує, що позовні вимоги щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних підлягають до часткового задоволення, а саме до стягнення з відповідача підлягає 155231 грн. 26 коп. пені, 48853 грн. 25 коп. 3% річних та 206725 грн. 99 коп. інфляційних.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 76, 77, 79 ГПК України на підтвердження своїх доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

В той же час, відсутні підстави передбачені ст. 277 ГПК України для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 в частині відмови в стягненні 133635 грн. 32 коп. пені, 114706 грн. 54 коп. інфляційних та 8217 грн. 88 коп. 3% річних слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 18.04.2019 р. у справі № 906/143/19 в частині відмови в стягненні 133635 грн. 32 коп. пені, 114706 грн. 54 коп. інфляційних та 8217 грн. 88 коп. 3% річних - без змін.

2. Справу № 906/143/19 надіслати господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "17" липня 2019 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Розізнана І.В.