ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Черкаси справа № 925/1586/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: Орел С.С. - адвокат;

від відповідача: Беленкова В.В. - адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ) до товариства з обмеженою відповідальністю "Черкасигаз збут" (м. Черкаси) про стягнення 19 257 189 грн. 40 коп.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення 19 257 189,40 грн. заборгованості, з яких 16 995 264,62 грн. пені, 1 200 443,04 грн. як три відсотки річних за період з 25.02.16р. по 29.06.16р. включно та 1 061 481,74 грн. інфляційних втрат за березень 2016р. на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 16-199-Н від 30.12.2015, укладеного між сторонами.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 21.05.2018 (а.с. 164-169 том 1) у справі № 925/1586/17 (суддя Довгань К.І.) позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з товариства з обмежено відповідальністю "Черкасигаз збут" (вул. Громова, 142, м. Черкаси, 18000, код 39672471) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, код 20077720) -- 333 820,79 грн. пені, 23 658,34 грн. як 3 % річних та 4455, 21 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 (а.с. 222-230 том 1) рішення господарського суду Черкаської області від 21.05.2018 у справі № 925/1586/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22.01.2019 (а.с. 195-204 том 3) постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 та рішення господарського суду Черкаської області від 21.05.2018 скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Верховним Судом вказано на те, що судами попередніх інстанцій не було оцінено, зокрема, умови договору між сторонами зі змінами та доповненнями, які регулюють питання відповідальності покупця за невиконання чи неналежне виконання умов договору з урахуванням підписання сторонами протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків на виконання постанови КМУ № 20 від 11.01.2005, не оцінено всі доводи та заперечення по суті взаємовідносин сторін та щодо законодавства, яке належить застосувати для вирішення спору.

Справу повторно розглянуто у загальному позовному провадженні.

Під час розгляду справи позивач свої вимоги підтримував повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача звертає увагу суду на те, що оплата за газ здійснювалася як власними коштами відповідача, так і за рахунок бюджетних субвенцій, сплата яких за спільними протокольними рішеннями не була простроченою. Відповідач надав свій контрозрахунок стягнень по пені та 3% річних, просить у стягненні інфляційних втрат відмовити повністю та заявив клопотання про зменшення пені у випадку її стягнення на 90%.

У відповідності до ст. 13,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

З матеріалів справи (з урахуванням заяви позивача про зміну підстави позову від 24.01.2018 (а.с. 76 том 1) в частині уточнення реквізитів договору, яким обґрунтовано позовні вимоги) вбачається наступне:

Між ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (позивач-продавець) та ТОВ Черкасигаз збут (відповідач-покупець) 30.12.2015 року укладено договір купівлі-продажу природного газу № 16-199-Н, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору. Газ, що продається за Договором, використовується Покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (п. 1.1., п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає покупцеві у І кварталі 2016 році (січень-березень) газ обсягом до 177 500,000 тис. куб. м. з помісячним визначенням обсягу поставки.

Ціни за 1000 куб.м. природного газу без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, торгової націнки постачальника газу із спеціальними обов`язками (включно) становлять:

- у разі використання природного газу для приготування їжі та/або підігріву води - 5192,60,00 грн. за 1000 куб.м., крім того ПДВ 20% - 1038,52 грн.

- у разі використання природного газу для індивідуального опалення або комплексного споживання (індивідуальне опалення, приготування їжі та/або підігрів води) : - за обсяг, спожитий до 1200 куб.м. природного газу (включно) на період з 01.10.15р. по 31.03.16р. (включно) 2202,60 грн. за 1000 куб.м., крім того ПДВ; - за обсяг, використаний понад 1200,00 куб.м. природного газу на період з 01.10.2015р. по 31.03.2016р. (включно) 5192,60 грн. за 1000,00 куб.м., крім того ПДВ-20% (п.5.2. договору).

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 637 636 500,00 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 765 163 800,00 грн. (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі природного газу за розрахунковий місяць.

Додатковими угодами № 1-6 (а.с. 21-29 том 1) до договору сторони змінювали ціну газу, строк його поставки, умови оплати газу та встановили остаточний строк дії договору - до 30.09.2016 р. (включно) - додаткова угода № 5 у п. 3.

Так, Додатковою угодою №1 від 31.01.2016 р. у новій редакції були викладені п.2.1. та п.5.4 договору - продавець передає покупцеві у І кварталі 2016 році газ обсягом до 177 500,000 тис. куб. м. та загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 600706861,77 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 720 848 234,12 грн.

Додатковою угодою №2 від 29.02.16р. у новій редакції були викладені п.2.1. та п.5.4 договору - продавець передає покупцеві у І кварталі 2016 році газ обсягом до 179 003,415 тис. куб. м. та загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу і становить 584798643,11 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 701 758 371,73 грн.

Додатковою угодою №3 від 02.03.16р. в пункті 6.1. договору був доданий останній абзац відповідно до якого сторони погодили, що з урахуванням п.10.2. договору укладення договору(-ів) про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови КМ України від 11.01.2005р. №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за цим договором, не звільняє Покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, включаючи, але не обмежуючись обов`язком Покупця сплатити на користь Продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України. Також пункти 10.2. та 10.6. було викладено в новій редакції.

Додатковою угодою №4 від 31.03.16р. було додано п.2.1. відповідно до якого продавець додатково передає Покупцю з 01.04.16р. по 30.квітня 2016р. (включно) газ обсягом 20000,000 тис. куб.м. Було викладено п.п. 3.1., 3.3., з 01.04.16р. п.п.5.1., 5.2., та 5.4. в новій редакції, зокрема щодо ціни за 1000,00 куб.м. з 01.04.2016р. до 30.04.16р. (включно) без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, торгової націнки постачальника газу із спеціальними обов`язками яка становить 5192,60 грн. за 1000,00 куб.м., крім того ПДВ 20%. Було викладено п.6.1. договору зокрема змінено термін остаточного розрахунку за фактичний газ до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації.

Додатковою угодою №5 від 30.01.16р. було викладено п. п.2.1., 5.1., 5.2., 5.4. п.11.1. договору в новій редакції, зокрема передбачено. що продавець передає покупцю з 01.01.16р. по 30.09.16р. (включно) газ обсягом до 222766,221 куб.м.; ціна за 1000,00 куб.м. з 01.05.2016р. без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування і розподіл природного газу, торгової націнки постачальника газу із спеціальними обов`язками яка становить 4935,10 грн. за 1000,00 куб.м., крім того ПДВ 20%. та встановлено строк дії договору до 30.09.2016 включно.

Доказів про існування інших додаткових угод до договору, про його розірвання чи визнання недійсним сторони у справу доказів не надали.

Сторонами визнається, що на виконання умов договору за період з січня по вересень 2016 р. позивачем поставлено відповідачу газ на загальну суму 1000 769 336,33 грн., зокрема, за період з січня по травень 2016 року включно поставлено газу на загальну суму 880 116 463,58 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу (а.с.30-38 том 1).

Такі акти підписані сторонами без зауважень щодо якості, ціни газу та строків його поставки.

Позивач доводить, що в частині оплати газу Відповідачем зобов`язання за договором виконувались неналежним чином -- за поставлений протягом січня-травня 2016р. газ відповідач допускав прострочення розрахунків.

При цьому сторони підтверджують, що вартість спожитого газу за договором від 30.12.2015 року на час вирішення спору відповідачем сплачена повністю.

Враховуючи те, що відповідачем було оплачено природний газ з порушенням встановлених договором строків, позивачем за прострочення виконання грошового зобов`язання нараховано 16 995 264,62 грн. пені, 1 200 443,04 грн. як 3% річних за період з 25.02.2016р. по 29.06.2016р. включно та 1 061 481,74 грн. інфляційних втрат за березень 2016р. (розрахунки а.с. 10-15 том 1).

Відповідач протягом строку розгляду справи спірні кошти не сплатив, примирення між сторонами не відбулося.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачаються договором або законом.

За своїм правовим змістом договір між сторонами на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 відповідає положенням ст. 712 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Також у відповідності до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач визнає, що зобов`язання з оплати природного газу за договором між сторонами ним виконувались неналежним чином, 100% щомісячна оплата спожитого газу не була забезпечена, що і стало підставою для нарахування санкцій.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського Кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Положення договору про розмір пені відповідають ст. 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", якими передбачено, що пеня встановлюється договором між сторонами, однак її розмір при сплаті не повинен перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла в період її нарахування.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення про це в договорі.

Відповідач в якості заперечення проти позовних вимог посилається на те, що для забезпечення проведення розрахунків із позивачем, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 р. Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської облдержадміністрації, товариством з обмеженою відповідальністю Черкасигаз збут та Національною акціонерною компанією Нафтогаз України були підписані спільні протокольні рішення №724 від 19.02.16р., №1003 від 18.03.16р., №1004 від 18.03.16р., №1005 від 18.03.16р., №1294 від 19.04.16р., №1507 від 18.05.16р., №1705 від 16.06.16р. (а.с. 100-127 том 1), якими, з метою погашення заборгованості відповідача перед позивачем саме за договором від 30.12.2015, сторонами цих протокольних рішень погоджено порядок сплати коштів позивачу за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам в якості розрахунків за поставлений протягом січня-вересня 2016 року природний газ.

У п. 2.3. кожного спільного протокольного рішення обумовлено за який конкретно місяць 2016 року та в якій сумі погашається борг відповідача перед позивачем. У п.2.5. також міститься посилання на договір між сторонами від 30.12.2015 № 16-199-Н.

Загальна сума коштів, які належить перерахувати за спільними протокольними рішеннями складає 693 503 984,00 грн.

Статтею 12 ГК України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Наведене регулювання реалізовано шляхом прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій .

Вказана Постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2017 року N 951 та вже після завершення сторонами розрахунків на її виконання.

Цим Порядком передбачено, що Органи Казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг).

Для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку.

Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності.

Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ПАТ "Укртрансгаз", державне підприємство "Енергоринок", виробники електроенергії та вугледобувні підприємства підписують з учасниками розрахунків спільні протокольні рішення протягом п`яти робочих днів.

До розрахунків включаються нараховані суми пільг лише в межах обсягів фактичного використання (споживання) ресурсів (товарів, послуг) відповідно до довідки, що надається постачальниками ресурсів (товарів, послуг).

Учасник розрахунку має право відмовитися від підписання спільного протокольного рішення виключно за умови відсутності боргу перед учасником за товари/послуги, який планується погасити відповідно до цього Порядку.

Отже, сторони у справі не могли ухилитися від підписання спільних протокольних рішень та не скористатися коштами субвенцій з державного бюджету при наявності у покупця газу заборгованості за нього, який планувався державою до погашення за правилами вказаного Порядку.

Згідно пункту 1 Порядку цей Порядок визначав механізм перерахування субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією Нафтогаз України та ПАТ Укртрансгаз.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України 03 серпня 2015 року N 493/688 затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (в даний час теж втратив чинність, але після проведення розрахунків сторонами за рахунок бюджетних субвенцій).

Цим Порядком по постанові N 493/688 затверджено сам механізм здійснення перерахування субвенцій та затверджено форми актів звіряння між сторонами договорів, спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків. Пунктом 2.10 Порядку передбачається, що розрахунки проводяться протягом одного банківського дня.

Отже порядок такого розрахунку сторони справи змінити не можуть, якщо вони стають учасниками розрахунків на підставі Спільних протокольних

рішень.

З урахуванням того, що Спільні протокольні рішення на підставі Порядку по Постанові КМУ 11.01.2005 № 20 стосувалися встановлення спеціального порядку погашення боргу за газ за договором від 30.12.2015 № 16-199-Н, який укладено між сторонами справи, і сторони справи не могли ухилитися від писання спільних протокольних рішень і виконання постанови при умові наявності боргу відповідача перед позивачем за газ, то тим самим постанова КМУ від 11.01.2005 року № 20 фактично змінювала умови договірних відносин між сторонами, які діяли до часу підписання спільних протокольних рішень.

Підписання спільних протокольних рішень фактично засвідчує згоду їх учасників на встановлення нових умов проведення розрахунків за газ за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету.

За змістом всіх Спільних протокольних рішень вбачається, що ними змінювалися строки виконання боржником-відповідачем грошових зобов`язань по оплаті за газ, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 16-199-Н та які будуть погашатися коштами бюджетних субвенцій. Так, умовами розділу 3 кожного Спільного протокольного рішення передбачено, що кошти, які отримані за рахунок бюджетних субвенцій, повинні бути перераховані між всіма учасниками Спільних протокольних рішень не пізніше наступного дня після їх поетапного зарахування на рахунок кожному учаснику, а позивачу - як останньому учаснику.

Підписання Спільних протокольних рішень свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за договором купівлі-продажу природного газу № 16-199-Н та погодились, що частково оплата природного газу підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі Спільних протокольних рішень.

Відповідно до Порядку від 11.01.2005 №20 держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. На виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок затверджений постановою КМУ від 11.01.2005 №20.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

До аналогічних правових висновків дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 31.05.2018 у справі №924/296/18, Верховний Суд у справах № 906/790/16, № 905/1100/18.

Отже, суд приходить до висновку, що для нарахування пені на кошти бюджетної субвенції, якими частково погашалися борги за газ відповідача перед позивачем, та для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб сплата коштів відповідачем за газ була здійснена поза межами порядку, встановленого всіма Спільними протокольними рішеннями -- тобто із простроченням одноденного періоду зарахування коштів, що передбачалося розділом 3 всіх Спільних протокольних рішень.

До таких висновків прийшов і Верховний Суд при вирішенні аналогічних спорів у постановах по справах № 926/33/17, № 924/590/16, № 910/22923/17.

Доказів про такі порушення з боку відповідача позивачем у справу не подано.

Суд відхиляє заперечення позивача про те, що умовами договору від 30.12.2015 сторонами спеціально погоджено, що Спільні протокольні рішення не змінюють умов самого договору і ця домовленість повинна дотримуватися.

Позивач звертає увагу, що в період підписання Спільних протокольних рішень, сторонами справи було укладено додаткову угоду № 6 від 22.08.2016 до договору на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 № 16-199-Н (а.с. 29), якою визначено, що оплата вартості придбаного природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій може проводитися за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету ..... , затвердженим Постановою КМУ від 11.01.2005 № 20.

При цьому сторони одночасно також погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Додатковою угодою № 3 від 02.03.2016 сторони договору також погодили, що підписання спільних протокольних рішень на підставі постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 не звільняє покупця від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором на всю суму заборгованості, в т.ч. на суму заборгованості, яка є предметом регулювання договорами про організацію взаєморозрахунків та спільними протокольними рішеннями.

Оцінюючи ці норми суд виходить з прямого змісту умов договору між сторонами від 30.12.2015 № 16-199-Н, яким до часу укладення додаткової угоди № 6 від 22.08.2016 взагалі не було передбачено права відповідача проводити розрахунки за газ за процедурою перерахування субвенцій з державного бюджету згідно постанови КМУ від 11.01.2005 № 20. Отже, до цього часу всі платежі повинні були здійснюватися власними коштами відповідача. І саме за прострочення сплати цих власних коштів, що регулювалося розділом 6 договору від 30.12.2015, встановлено право позивача на нарахування пені та інших санкцій.

У Спільних протокольних рішеннях ніде не вказано, що вони є додатками до договору від 30.12.2015 № 16-199-Н або що дві сторони цих Спільних протокольних рішень (позивач та відповідач по справі) вже мають у договорі від 30.12.2015 свої домовленості з приводу відповідальності за прострочення сплати коштів бюджетних субсидій та будуть поширювати їх на розрахунки за Спільними протокольними рішеннями.

Тому спільні протокольні рішення є окремими угодами між їх учасниками, які встановлюють окремий порядок розрахунків за газ виключно бюджетними субсидіями та який не було встановлено у договорі купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 № 16-199-Н. Позивач підписанням цих спільних протокольних рішень погоджується такі кошти прийняти в оплату боргу відповідача за газ та на цих нових умовах розрахунків (протягом 1 дня з моменту зарахування коштів кожному учаснику Спільного протокольного рішення).

В частині відповідальності за порушення порядку розрахунків за Спільним протокольним рішенням, то його учасники у розділі 4 вказали лише про те, що така відповідальність для сторін, що підписали Спільне протокольне рішення, настає відповідно до законодавства України ---- без будь-якого посилання на умови відповідальності за договором між сторонами справи від 30.12.2015.

З цих підстав умови відповідальності, встановлені у договорі між сторонами від 30.12.2015, не можуть поширюватися на кошти, обумовлені спільними протокольними рішеннями лише з мотивів, що ці кошти вже завідомо є простроченими до сплати і випливають із відносин по договору від 30.12.2015. Спільні протокольні рішення мають свої строки регулювання розрахунків, відмінні від умов договору від 30.12.2015. Тому лише за прострочення 1-денного строку розрахунку за умовами Спільних протокольних рішень для відповідача може наставати відповідальність за правилами чинного законодавства України.

Отже, позиція відповідача є вірною, що по коштах бюджетної субсидії для відповідача настає відповідальність лише у випадку прострочення порядку сплати цих коштів між учасниками Спільних протокольних рішень.

Також суд відхиляє і посилання позивача на те, що Спільними протокольними рішеннями не змінювалися умови пунктів 6.4. та 6.5. договору від 30.12.2015 року між сторонами про порядок черговості зарахування коштів, які надходять від відповідача на оплату газу і тому на кошти по Спільних протокольних рішеннях повинні нараховувати санкції за порушення розрахунків.

Суд погоджується із доводами відповідача про те, що ці умови п. 6.4 та 6.5. Договору стосувалися лише умов договору про оплату газу власними коштами відповідача, бо можливість оплати газу коштами бюджетних субвенцій була реалізована лише з підписанням та виконанням Спільних протокольних рішень, які є окремими домовленостями сторін, а не додатками до договору від 30.12.2015. Спільні протокольні рішення виконані відповідачем без прострочення.

Між сторонами немає спору, що за договором між сторонами купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 № 16-199-Н частина вартості газу в сумі 186 612 479,58 грн. була оплачена відповідачем за рахунок власних коштів, а частина в сумі 693 503 984,00 грн. була погашена за рахунок коштів субвенцій.

При цьому кошти, які перераховувалися за спільними протокольними рішеннями за рахунок субвенцій, були сплачені позивачу повністю та у строки, передбачені цими протокольними рішеннями без прострочення (1 день після зарахування коштів на рахунок відповідача) і доказів про протилежне позивачем у справу не подано.

Відповідач вказує, що повний розрахунок за газ було проведено між сторонами справи до 30.11.2016 року повністю і позивач проти цього заперечень теж не має.

Однак суд не погоджується із доводами відповідача про те, що на нього поширюються умови ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії " від 03.11.2016 № 1730 (набрав чинності 30.11.2016).

Частиною 3 ст. 7 цього Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Суд виходить з того, що відповідач за умовами договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 № 16-199-Н придбав газ виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам. Відповідач не надав доказів того, що він має у власності чи користуванні теплогенеруюче обладнання і використав газ для виробництва теплової енергії, гарячого водопостачання та має для цього відповідні ліцензії.

Заперечення позивача в цій частині є вірними.

Оскільки суд прийшов до висновку, що відповідач належним чином та у встановлений Спільними протокольними рішеннями строк здійснив розрахунок за газ коштами бюджетних субсидій, то всі ці кошти повинні бути виключені із нарахування на них всіх видів санкцій (пеня, інфляційні та 3% річних) за прострочення розрахунків по договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 № 16-199-Н між сторонами, як вірно зазначив відповідач. При цьому сама по собі дата фактичного зарахування коштів за Спільними протокольними рішеннями на рахунки позивача не має значення, бо ці кошти не повинні враховуватися позивачем у розрахунках позовних вимог.

В частині нарахування позивачем інфляційних суд встановив таке:

За розрахунками позивача (а.с. 11 том 1) інфляційні втрати в сумі 1 061 481,74 грн. нараховані позивачем за період з 01 березня по 31 березня 2016 за зобов`язаннями з оплати газу у січні 2016 (а.с. 11 том 1).

Відповідач вважає це нарахування невірним, оскільки за січень 2016 відповідач сплатив за газ коштами субвенції в сумі 150 000 000,00 грн. у відповідності до спільних протокольних рішень 14.04.2016 та власними коштами в сумі 80 402 834,12 грн. (частинами включно до 17.03.2016), повністю погасивши весь борг січня 2016. Отже, за доводами відповідача, оскільки на останній день місяця, за який заявлено стягнення інфляційних втрат (31 березня 2016) заборгованість була відсутня (бо власними коштами все погашено до 17.03.2016, а кошти субвенції повинні бути повністю виключені із розрахунку, як обгрунтовано вище), то підстав нарахування на неї інфляційних немає взагалі (пояснення а.с. 11 том 4).

Відповідач при цьому посилається на п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань". Постановою роз`яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р.

У листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р вказано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця (наприклад у травні), індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Отже, за змістом цього листа можливе нарахування індексу інфляції на фактично сплачені суми боргу, але вони повинні бути внесені до 15 числа місяця, щоб цей місяць був врахований. Одночасно таке можливо і щодо сум боргу, які фактично не сплачені, але обліковуються як боргове зобов`язання протягом певного періоду. Обидва нарахування є вірними.

Однак у другому випадку сума боргу, на яку проводиться нарахування інфляційних втрат у певному місяці, повинна бути актуально (в наявності) протягом всього місяця (тобто обліковуватися і станом на останню дату цього місяця), бо нарахування інфляційних проводиться за весь місяць, а не за певну кількість днів.

Як вбачається із розрахунків позивача (а.с. 11 том 1) борг по газу за січень 2016 він вважає повністю погашеним відповідачем лише 14.04.2016, коли були фактично отримані кошти по субвенції на оплату газу за січень 2016 у розмірі 150 000 000,00 грн. (а.с. 41 том 1 останній рядок).

При цьому відповідач вказує і це не спростовано позивачем, що власними коштами за січень 2016 відповідач розрахувався в сумі 80 402 834,12 грн. до 17.03.2016 року включно.

Базову суму боргу для розрахунків інфляційних за період березня 2016 позивач вказує як 106 148 174,16 грн., яка нібито існувала у відповідача станом на 31.03.2016, як вказано в останніх рядках першої таблиці розрахунків позивача.

Період прострочення (як розрахунковий період) для нарахування інфляційних позивач вказує саме з 01.03.2016 по 31.03.2016 і індекс інфляції застосовує виключно за цей період -- 03.2016 (а.с. 11 том 1).

Отже, через необхідність виключення із розрахунків всіх коштів по бюджетних субвенціях що не є простроченими (150 000 000,00 грн.) та з урахуванням того, що власними коштами борг було сплачено 17.03.2016, то станом на останнє число березня 2016 борг за січневий газ за відповідачем вже не обліковувався і тому немає підстав для нарахування інфляційних втрат за березень 2016 року.

У стягненні інфляційних втрат з цих підстав слід відмовити повністю.

У відповідності до п. 6.1. Договору між сторонами від 30.12.2015 в редакції додаткової угоди № 4 (а.с. 26 том 1), оплата планових обсягів газу проводиться покупцем шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

До часу укладення додаткової угоди № 4 пункт 6.1. договору між сторонами містив умову про сплату коштів до 25 числа місяця (без слова включно).

Між сторонами виник спір з приводу тлумачення умови п. 6.1. договору про те, чи є 25 число місяця ще чинною датою для сплати коштів чи ця дата вже є початком прострочення розрахунків.

При цьому позивач посилається на п. 1.9. постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", яким роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов`язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов`язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов`язання буде 1 серпня 2014 року.

Зі свого боку відповідач посилається на постанову Верховного Суду у справі № 927/490/18 в якій зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 803/350/17 та у справі № 815/4720/16, від 13.06.2018 у справі № 815/1298/17, від 14.08.2018 у справі № 803/1387/17, від 28.08.2018 у справі № 814/4170/15).

Тобто тут висловлена думка, що "до" та "включно" слід вважати синонімами.

Між вказаними точками зору суд схиляється до правильності позиції про строки і терміни (ст. 252,254 ЦК України), викладеної у постанові Верховного Суду в справі № 927/490/18 з огляду на те, що у відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже суд приходить до висновку, що за умовами п. 6.1. Договору між сторонами від 30.12.2015 та з самого початку договору було передбачено, що остаточний розрахунок за газ відповідач проводить до 25 числа місяця за місяцем реалізації газу включно, незважаючи на те, що слово "включно" було додано до п. 6.1. договору лише із підписанням сторонами додаткової угоди № 4 від 31.03.2016.

Тому прострочення сплати газу для відповідача починається з 26 числа кожного наступного місяця після місяця поставки газу.

За період з 26.02.2016 інфляційні втрати по спожитому у січні 2016 року газу позивач відповідачу правомірно не нараховує, бо оскільки за цією умовою платіж повинен бути здійсненим після 15 числа лютого місяця, то цей місяць для розрахунку інфляційних не береться взагалі.

Заперечення позивача про те, що до часу отримання коштів по Спільних протокольних рішеннях не було впевненості про їх фактичне надходження, а тому за усі періоди прострочення розрахунків за газ позивач має право нарахувати санкції на повну суму боргу, суд відхиляє.

Як вбачається із позову, його подано до суду у грудні 2017 року, а останні спільні протокольні рішення підписані у червні 2016 року та всі були оплачені коштами субвенцій з державного бюджету на час подачі позову.

Отже, на момент нарахування санкцій і подання позову до суду у кінці 2017 року позивач вже знав про надходження коштів за спільними протокольними рішеннями та повинен був сам виключити їх із розрахунків. До цього часу позивач не нараховував та не стягував з відповідача інфляційні, пеню та 3% річних на прострочені кошти по оплаті за газ (як по власних коштах відповідача, так і по ще не одержаних по субвенціях з мотивів, що для позивача ніби немає ніяких гарантій отримання коштів по СПР).

Щодо розрахунків позивача по 3% річних та пені суд погоджується із запереченнями відповідача та вже обґрунтував свою позицію, що цю оплату слід вважати простроченою за кожен попередній місяць лише з 26 числа наступного місяця з урахуванням умов п. 6.1. договору між сторонами (з додатковою угодою № 4), якою передбачено, що у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Суд також вже встановив правомірність доводів відповідача про те, що всі суми коштів за газ, які відповідач сплатив позивачу за рахунок бюджетних субвенцій повинні бути виключені із розрахунків 3% річних та пені, оскільки ці кошти сплачені позивачу без прострочення та у відповідності до Спільних протокольних рішень.

Тому відповідач у власних контрозрахунках правомірно нараховує 3% річних та пеню лише за тими платежами, які відповідач сплатив власними коштами і які вносилися з 26 числа кожного наступного місяця за місяцем поставки газу і тому є простроченими платежами до оплати (а.с. 46-48 том 4).

При цьому день часткової сплати боргу за газ не враховується у розрахунках санкцій за прострочення оплати (п. 1.9. постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Контррозрахунок пені на загальну суму 269 506,23 грн. та 3% річних на суму 18 976,14 грн. за період з 26.02.2016 по 03.05.2016 за прострочення оплати газу власними коштами (а.с. 46-48 том 4) суд вважає вірним та здійсненим відповідачем у відповідності до обставин справи.

З відомостей цього розрахунку про оплату за газ власними коштами відповідача вбачається, що всі кошти, які надходили позивачу, гасили попередньо виниклий борг в порядку календарної черговості, як і передбачалося п. 6.4 та 6.5. договору між сторонами. Кошти по Спільних протокольних рішеннях мали цільове призначення і оплачували лише конкретний борг за газ із вказівкою місяця 2016 року у призначенні платежу.

Отже, суд погоджується із обґрунтованістю контррозрахунку відповідача по пені та 3% річних і вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 269 506,23 грн. пені та 18 976,14 грн. як 3% річних.

У стягненні інфляційних втрат слід відмовити повністю, як вже визначився суд.

У поясненні від 27.02.2019 (а.с. 12 том 4) відповідач просить за умови присудження до стягнення пені зменшити її розмір на 90%, враховуючи те, що основними споживачами газу у відповідача є населення, яке користується субсидіями на оплату газу, прострочення сплати за газ власними коштами у відповідача є незначним (6-20 днів), борг за газ на час розгляду справи погашено повністю, збитків у позивача за результатами виконання договору між сторонами від 30.12.2015 року немає, бо позивач не надає про це докази. Відповідач також просить врахувати, що відповідач у 2016 році має 4 426 тис. грн. збитків (фінансові результати а.с. 41 том 4), а позивач за період 2016 року має чистий прибуток 26 528 989 тис. грн. (звіт про фінансовий результат а.с. 44 том 4).

У відповідності до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня - ст. 230 ГК) надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд вважає, що немає підстав для зменшення розміру пені, присудженої до стягнення з відповідача, оскільки її розмір у порівнянні з первісно заявленою до стягнення сумою пені за результатами вирішення спору і так зменшився до 1,59%. Це повністю захищає майнові інтереси відповідача та не потребує додаткових заходів.

Отже позовні вимоги підлягають до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача слід стягнути лише 269 506,23 грн. пені, 18 976,14 грн. як 3 % річних на підставі умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 16-199-Н від 30.12.2015. В решті вимог у позові слід відмовити.

На підставі ст. 129 ГПК України та пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути лише 4 327,23 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмежено відповідальністю "Черкасигаз збут" (ідентифікаційний код 39672471, м. Черкаси, вул. Громова, 142) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (ідентифікаційний код 20077720, вул. Богдана Хмельницького, 6, м. Київ) -- 269 506,23 грн. пені, 18 976,14 грн. як 3 % річних та 4 327,23 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року.

Суддя Н.М. Спаських