ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2019 р. Справа№ 910/1882/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Суліма В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Лялюк Л.В. - адвокат

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019

у справі № 910/1882/19 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоексплуатація»

до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

про стягнення 253 047, 54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення 253 047,54 грн. заборгованості за договором про встановлення сервітуту № БМС-06-Б/639 від 22.06.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем господарського зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати вартості послуг за користування частиною даху будівлі комунальної власності у період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано.

Щодо доводів відповідача про недійсність договору сервітуту № БМС-06-Б/639 від 22.06.2015, суд першої інстанції зазначив, що дослідивши зміст вказаного договору, суд дійшов висновку про те, що договір укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст договору відповідає вимогам законодавства, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі ст. 403 ЦК України, у тому числі щодо предмету договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва , 6-д , а відтак, загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та його відповідності закону, визначені ст.203 ЦК України були дотримані сторонами при укладенні договору під час встановлення сервітуту, в той час як відповідач не надав суду доказів, які б підтвердили порушення вимог, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19 та стягнути з позивача судовий збір у розмірі 5 693,57грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що спірний договір слід вважати недійсним з моменту його підписання, оскільки відповідач майже одразу після укладення спірного договору відмовився від розміщення будь-якого обладнання на об`єкті розміщення про що неодноразово повідомляв позивачу, а відтак у спірному договорі відсутній сам предмет договору, що відповідно до положень та вимог ЦК України та ГК України, унеможливлює існування господарського договору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» залишено без руху, роз`яснено, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» має право усунути недоліки, а саме, подати до Північного апеляційного господарського суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження з відповідним обґрунтуванням.

Апелянтом недоліки були виправлені у встановлені судом строки з огляду на що ухвалою від 27.06.2019 Приватному акціонерному товариству «ВФ Україна» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19, зупинено дію оскаржуваного рішення, справу призначено до розгляду на 18.07.2019.

10.07.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що сторонами при укладенні спірного договору дотримані загальні вимоги необхідні для чинності правочину, договір недійсним не визнавався, жодних заперечень від відповідача протягом дії договору не надходило, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Станом на 18.07.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив, про причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

22.06.2015 позивач, як підприємство, та Приватне акціонерне товариство «МТС Україна», правонаступником якого є відповідач, як сервітуарій, уклали договір про встановлення сервітуту № БМС-06-Б/639 (далі Договір), предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 6-д (далі об`єкт розміщення).

Пунктом 1.2 Договору сторони погодили, що об`єкт розміщення надається сервітуарію для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток № 2 до даного договору).

Встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях вказаних у додатку № 1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку № 1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту (зразок якого наведено в додатку № 3 до даного договору) (п.п. 2.1, 2.2 Договору).

Відповідно до п.п.3.1 - 3.2 Договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку № 1 до даного договору.

За приписами п. 3.3 Договору:

- щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця передуючого оплачуваному;

- рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в договорі;

- на момент підписання договору щомісячна плата становить 5 023,66 грн.;

- щомісячна плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства.

Нарахування плати починається з моменту дії договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 3.5 Договору).

Додатком № 1 до Договору погоджений адресний перелік об`єктів комунальної власності для встановлення сервітуту та формула розрахунку щомісячної плати.

За змістом розділу 9 Договору «Термін та особливі умови Договору», в редакції додаткової угоди від 03.08.2015:

- даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 19.10.2015 р. і діє до 18.10.2016 (п. 9.1);

- у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах (п. 9.2).

Матеріалами справи підтверджено, що жодна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії Договору, тому Договір кожного року продовжувався на один рік, зокрема з 18.10.2016 є пролонгованим - до 18.10.2019.

Матеріали справи не містять доказів розірвання Договору в судовому порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, заборгованість по оплаті користування сервітутом за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року становить 253 047,54 грн.

Факт передачі відповідачу обмеженого права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 6-д, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку підтверджуються наявними у справі копіями рахунків на оплату та актами наданих послуг за вказаний період, направленими на адресу відповідача, копіями поштових чеків та описів вкладення, а також розписками відповідача про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову посилається на те, що відразу після укладення договору ним у односторонньому порядку прийнято рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті, з огляду на що ним і не здійснювалась оплата наданого йому сервітуту.

Сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст.402 ЦК України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Відповідно до рішення Київської міської ради № 378/5765 від 14.07.2011 «Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій» позивача уповноважено здійснювати моніторінг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Відповідно до припису ч.6 ст.31 Закону України «Про телекомунікації» суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі № 4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 ГК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції з наведених норм чинного законодавства, а також з умов Договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 6-д, для встановлення обладнання відповідача, а сервітут (право користування) у даному випадку був встановлений саме Договором.

Умовами Договору, які є обов`язковими для сторін, встановлено, що право обмеженого користування об`єктом (встановлення сервітуту), розпочинається саме з моменту укладення Договору (п. 2.1), а не з моменту підписання акта розміщення обладнання (п.2.2), який фактично погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не факт виникнення самого права користування цим об`єктом (встановлення сервітуту), визначеним нормами права.

Отже, підписанням Договору відповідач погодився як з його умовами, так і з тим, що з підписанням Договору розпочинається право обмеженого користування об`єктом.

Матеріли справи місять докази направленням позивачем відповідачу рахунків за спірним договором, які отримувались відповідачем, проте відповідач жодного разу не заперечив проти користування ним об`єктом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Договір укладено з необхідним обсягом цивільної дієздатності, зміст Договору відповідає вимогам законодавства, сторонами було дотримано вимог щодо його форми та досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно зі ст. 403 ЦК України, у тому числі й щодо предмету Договору, а саме - надання права користування відповідачу частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва , 6-д, а відтак, загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та його відповідності закону, визначені ст. 203 ЦК України сторонами при укладенні Договору були дотримані, в той час як відповідач не надав суду доказів, які б підтвердили порушення вимог, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до п.3.5 Договору нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Враховуючи відсутність доказів підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, нарахування позивачем плати за користування за заявлений до стягнення період є правомірним.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов`язання з оплати користування сервітутом за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року на загальну суму 253 047,54 грн. в порядку та в строки, встановлені Договором, тому суд першої інстанції правомірно визнав законними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму.

Посилання відповідача, викладені в апеляційний скарзі спростовуються обставинами, які встановлені вище.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі, в тому числі і за звернення з апеляційною скаргою, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/1882/19.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1882/19.

Повний текст постанови складено: 18.07.2019

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді В.В. Сулім

С.І. Буравльов