Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/291/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Козадаєв В.С., ордер № 41091 від 08.07.2019;

від відповідача: Ярош В.В., ордер № 057480 від 17.04.2019,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю"АВ Фармація"

до Фізичної особи- підприємця Колос Лариси Павлівни

про стягнення 8347418,78 грн.

Процесуальні дії по справі.

ТзОВ "АВ Фармація" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ФОП Колос Лариси Павлівни 82429,03 грн. вартості втраченого майна внаслідок протиправних дій ФОП ОСОБА_1 , 192518,35 грн. витрат, понесених ТОВ "АВ Фармація" на здійснення невідокремлених поліпшень орендованого приміщення; 4036235,70 грн. недоотриманого доходу (упущеної вигоди) від здійснення господарської діяльності внаслідок протиправних дій ФОП ОСОБА_1 ; 4036235,70 грн. моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправними діями ФОП ОСОБА_1 діловій репутації ТОВ "АВ Фармація".

Ухвалою господарського суду від 03.04.2019 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 25.04.2019.

18.04.2019 відповідач, в порядку ст. 165 ГПК України, подав відзив на позовну заяву (а.с. 35-44 т.1)

Ухвалою господарського суду від 25.04.2019 суд відклав підготовче засідання на 16.05.2019.

Ухвалою від 08.05.2019 суд відмовив у задоволені заяви про забезпечення позову.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Житомирської області від 08.05.2019р. у справі № 906/291/19 - без змін.

13.05.2019 позивачем, в порядку ст. 166 ГПК України, подано відповідь на відзив (а.с. 122-131 т.2)

16.05.2019 позивачем на адресу суду подано заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача: 82429,03грн. вартості втраченого майна, 192518,35 грн. витрат понесених позивачем на здійснення невідокремлених поліпшень орендованого приміщення; 3638822,60 грн. недоотриманого доходу; 3638822,60 грн. шкоди завданої відповідачем діловій репутації позивача (а.с. 2-5 т.3).

В підготовчому засіданні від 16.05.2019 суд постановив ухвалу, якою в порядку ст. 46 ГПК України прийняв заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду та постановив розгляд справи здійснювати в межах зменшених позовних вимог, про що занесено запис до протоколу судового засідання.

В підготовчому судовому засіданні 16.05.2019 оголошено перерву до 27.05.2019.

В підготовчому засіданні 27.05.2019 судом розглянуто питання щодо прийняття до розгляду доказів - "Товарні звіти з оптовою сумою" за період з 01.01.2018 по 31.12.2018, які підтверджують розмір валового прибутку структурного підрозділу ТОВ "АВ Фармація" (аптека, яка знаходилась за адресою м. Житомир, вул. Михайлівська, 9) за 2018 рік (а.с 9- 128 т.3). Вищевказані докази подані позивачем як додаток до заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.05.2019.

За результатами розгляду вищевказаного питання суд постановив ухвалу, якою відмовив у прийнятті до розгляду доказів - "Товарні звіти з оптовою сумою" за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 з підстав їх подачі з порушенням встановленого законом строку, про що занесено запис до протоколу судового засідання від 27.05.2019.

В підготовчому судовому засіданні 27.05.2019 згідно ч. 3 с. 177 ГПК України суд продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголосив перерву до 10.06.2019.

10.06.2019 до суду представником позивача подано клопотання про поновлення процесуальних строків та долучення доказів по справі (а.с. 138-143 т.3).

Згідно поданого клопотання позивач просив визнати причини пропуску строку щодо подання доказів поважними та встановити додатковий строк для подачі доказів та долучити до матеріалів справи докази: копії книг обліку розрахункових операцій на реєстратори розрахункових операцій, які позивачем використовувались в діяльності в аптеці АДРЕСА_1 (а.с. 146-221 т. 3; 1-194 т.4).

Ухвалою від 10.06.2019 суд відмовив у задоволені заяви ТОВ "АВ Фармація" від 10.06.2019 за вих № 15366 про поновлення процесуального строку для подачі доказів. Закрив підготовче провадження та призначив справу № 906/291/19 до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 08.07.2019.

08.07.2019 представник відповідача подав до суду заяву про зупинення провадження у справі (а.с. 202 т. 4).

Згідно вказаної заяви відповідач просить зупинити провадження у справі № 906/29119 до завершення розгляду справи № 906/1177/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" до Фізичної особи-підприємця Колос Лариси Павлівни про визнання переважного права на укладення договору оренди та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Колос Лариси Павлівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" про стягнення збитків, завданих порушенням прав орендодавця та ухвалення Верховним Судом остаточного рішення у справі.

Обґрунтовуючи клопотання відповідач зазначає, що підставою позову у справі № 906/291/19 позивачем зазначено порушення переважного права ТОВ "АВ Фармація" на укладення договору оренди приміщення, внаслідок чого позивачу завдано збитків у формі упущеної вигоди, моральної шкоди та вартості меблів та проведеного ремонту орендованого приміщення.

В обґрунтування позову позивачем подано рішення господарського суду Житомирської області від 02.04.2019 у справі № 906/1177/18, яким визнано за ТОВ "АВ Фармація" переважне право на укладення договору оренди приміщення та встановлено, що ФОП ОСОБА_1 порушила право позивача.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.05.2019 рішення господарського суду Житомирської області від 02.04.2019 у справі № 906/1177/18 залишено без змін.

Ухвалою від 01.07.2019 Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду відкрито касаційне провадження у справі № 906/1177/18 за касаційною скаргою ФОП Колос Л.П. на рішення господарського суду Житомирської області від 02.04.2019 у справі № 906/1177/18 та постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.05.2019.

Вказує, що в разі задоволення касаційної скарги відповідача, єдина правова підстава позову ТОВ "АВ Фармація" припинить існувати, відтак підстав для задоволення позову у даній справі не буде, незалежно навіть від його обґрунтованості.

За таких обставин відповідач вважає, що розгляд справи № 906/291/19 об`єктивно неможливий до завершення розгляду справи № 906/1177/18 Верховним Судом та ухвалення остаточного рішення.

З огляду на викладене відповідач просить зупинити провадження у справі.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 ч.1. ст.227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі є об`єктивна неможливість її розгляду до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Під об`єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Як вбачається з клопотання, відповідач просить зупинити провадження у справі до розгляду Верховним Судом справи № 906/1177/18.

Згідно ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 284 ГПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Так, постанова Північно-Західного апеляційного господарського суду, якою рішення господарського суду Житомирської області від 02.04.2019 у справі № 906/1177/18 залишено без змін прийнята 23.05.2019.

За вказаних обставин рішення суду у справі № 906/1177/18 набрало законної сили 23.05.2019.

З огляду на викладене відсутні підстави для зупинення провадження у справі № 906/291/19 до розгляду Верховним Судом справи № 906/1177/18, відтак суд відмовляє в задоволені клопотання ФОП Колос Л.П ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

Суд також зауважує, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

В ході розгляду даної справи господарським судом Житомирської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи.

В судовому засіданні від 08.07.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач вказує, що 01.02.2015 між Фізичною особою-підприємцем Колос Л. ОСОБА_3 . та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" укладено договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає за плату на певний строк з 01 лютого 2015 року по 01 січня 2018 року у користування ізольовану частину нежитлового приміщення першого поверху, з окремим входом, загальною площею 71,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2.1. договору, предмет договору надається для здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами та виробами медичного призначення (аптеки).

Відповідно до 6.1. Договір оренди укладено на термін 35 місяців.

Строк оренди Приміщення було продовжено Додатковими угодами від 01.03.2017 та від 01.01.2018 до Договору оренди від 01.02.2015 до 01.01.2019 року.

Умовами договору передбачено право орендаря на переважне право на підписання Договору оренди перед третіми особами.

Позивач, реалізовуючи своє переважне право на продовження строку Договору оренди, передбаченого в п. 6.3. Договору оренди, листами від 19.12.2018 року №21/12-18, від 29.12.2018 року №29-1/12-18, від 15.01.2019 року звертався до відповідача з проханням продовжити вказаний Договір оренди строком на 35 календарних місяців та пропонувала підвищити орендну плату з 40 000 грн. до 50 000 грн.

Проте відповідач, в порушення умов укладеного договору, позбавив позивача права на переважне укладення договору оренди та уклав такий договір з іншою особою.

15.01.2019 позивача фактично примусово виселено з орендованого приміщення.

Зазначає, що всупереч п. 4.4. договору оренди, припинення орендних відносин шляхом підписання Акту повернення орендованого майна не відбулося. Речі і обладнання позивача залишились в орендованому приміщенні.

Вказує, що порушення відповідачем переважного права позивача на укладання договору найму на новий строк, є порушенням майнових прав позивача.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення відповідачем переважного права позивача, йому завдано збитків на загальну суму 7552592,58 грн., з яких: 82429,03грн. вартість втраченого майна, 192518,35 грн. витрати понесені позивачем на здійснення невідокремлених поліпшень орендованого приміщення; 3638822,60 грн. недоотриманий дохід; 3638822,60 грн. шкода завдана діловій репутації позивача.

Як на правову підставу позовних вимог позивач посилається на норми ст. ст. 22, 23, 386, 777, 778, 1167 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України.

Відповідач заперечив проти позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві (а.с. 35-44 т. 2).

Відповідач зазначає, що укладений між сторонами договір оренди діяв до 01.01.2019. Оскільки сторонами не було досягнуто домовленостей щодо подальшої оренди приміщення, ОСОБА_4 вирішила припинити орендні відносини у зв`язку з необхідністю ремонту орендованого приміщення.

Своїми листами від 18.12.,2018, 22.12.2018, 26.12.2018 відповідач повідомляла позивача про припинення дії договору оренди з 01.01.2019.

У зв`язку з небажанням позивача звільняти, належне відповідачу приміщення після 01.01.2019, 04.01.2019 відповідач надіслав позивачу вимогу про негайне звільнення орендованого приміщення.

Через не звільнення позивачем орендованого приміщення, 15.01.2019 ФОП ОСОБА_1 у присутності представників ТОВ "АВ Фармація", поліції, свідків та адвоката увійшла до свого приміщення, яке позивач не бажав звільняти та передавати ключі від нього.

Вказує, що відповідач жодних порушень прав позивача не допускала.

Щодо вимоги позивача про відшкодування вартості поліпшень орендованого майна, то з урахуванням норм п. 4.5 договору оренди від 01.02.2015, позивач не набув права власності на здійснені ним поліпшення у приміщенні відповідача та не має права на компенсацію їх вартості. Зауважує, що позивач після укладення договору оренди здійснив необхідні для його діяльності поліпшення, які за своїм обсягом не є капітальними.

Вимогу про стягнення з відповідача вартості охоронної сигналізації та меблів в розмірі 82429,03 грн. вважає безпідставною, оскільки охоронна сигналізація та меблі позивача були демонтовані за кошти відповідача та знаходяться на зберіганні у відповідача. Місце зберігання зазначеного майна позивачу відоме, однак останній не бажає його забирати.

Окрім того, доданий позивачем договір на виготовлення меблів від 22.01.2015 відповідач вважає неналежним доказом, оскільки останній було укладено ще до укладення договору оренди від 01.02.2015.

Водночас відповідач зазначає, що на підтвердження здійснених витрат на поліпшення орендованого приміщення надано платіжні доручення, виплати за якими були здійснені до укладення між сторонами договору оренди та є неналежними доказами у вказаних правовідносинах.

Разом з тим, відповідач вважає, що позивачем належними та допустимими доказами, зокрема первинними документами не підтверджено розмір збитків у вигляді упущеної вимог.

Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, яке спричинило позивачу збитки.

Вимогу про стягнення з відповідача упущеної вимоги в сумі 3638822,60 грн. вважає не доведеною та безпідставною.

Крім того звертає увагу, що позивач не обґрунтовує належними доками того факту, яким чином відповідачем заподіяна позивачу моральна шкода у вигляді завдання шкоди діловій репутації позивача.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

01.02.2015 між Фізичною особою - підприємцем Колос Л. П. (відповідач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" (позивач, орендар) укладено договір оренди приміщення (а.с. 27-30 т. 1), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає за плату на певний строк з 01 лютого 2015 року по 01 січня 2018 року у користування ізольовану частину нежитлового приміщення першого поверху, з окремим входом, загальною площею 71,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 (надалі - предмет договору) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, предмет договору надається для здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами та виробами медичного призначення (аптеки).

За умовами п. 3.1 договору оренди, орендна плата нараховується з моменту передачі предмету договору за актом приймання-передачі. Загальний строк оренди складає тридцять п`ять місяців.

За приписами п. 4.5 договору, поліпшення предмету договору, здійснені за рахунок орендаря, які не можна відокремити без шкоди для майна після припинення дії цього договору - визнаються власністю орендодавця. Вартість таких поліпшень компенсації не підлягає.

Згідно п. 4.6 договору поліпшення предмету договору, здійснені за рахунок орендаря, які можна відокремити без шкоди для майна, після припинення дії цього договору визнаються власністю орендаря.

Умовами п. 5.8 договору сторони передбачили, що сторони зобов`язуються відшкодовувати одна одній всі спричинені збитки, якщо вони виникли з вини сторін, шкоду завдану діловій репутації будь-якої сторони розірванням договору, визнанням його недійсним.

Відповідно до 6.1. Договору оренди договір укладено на термін 35 місяців.

Пунктом 6.3 договору оренди сторони передбачили, що орендар має переважне право на підписання Договору оренди перед третіми особами.

В додатковій угоді від 01.01.2018 сторони домовилися викласти пункт 6.3. договору в новій редакції, за яким загальний строк оренди ізольованої частини нежитлового приміщення першого поверху, за адресою: АДРЕСА_2 , з окремим входом, загальною площею 71,0 кв. м. продовжується на наступні 12 місяців, а саме: з 01 січня 2018 року по 01 січня 2019 року. Щомісячна орендна плата за строкове платне користування об`єктом оренди з 01 січня 2018 року становить 40000 грн. за повний календарний місяць та сплачується орендарем щомісячно, авансом, у безготівковій формі, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок орендодавця - до 10 числа поточного місяця за цей місяць (а.с. 32 т.1).

Повідомленням від 18.12.2018 р. ФОП ОСОБА_1 проінформувала орендаря про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди від 01.02.2015 р. та звільнення приміщення(а.с. 45 т. 2).

Листом від 19.12.2018 ТОВ "АВ Фармація" (позивач) висловило бажання продовжити термін дії договору оренди на наступні 35 календарних місяців (на умовах чинного договору оренди) (а.с. 124 т.1).

22.12.2018 відповідач повторно надіслала позивачу повідомлення про припинення договору оренди та необхідність звільнення приміщення (а.с. 46 т.2).

Листом від 26.12.2018 орендодавець (відповідач ) вказала про відсутність наміру продовжувати строк дії договору оренди та надалі здавати своє майно в найм, незалежно від переважного права ТОВ "АВ Фармація" на його пролонгацію (а.с. 48 т.2).

29.12.2018 року ТОВ "АВ Фармація" направило на адресу Відповідача лист від 29.12.2018 року №29-1/12-18, в якому повторно повідомило про бажання та намір скористатися своїм законним переважним правом щодо пролонгації Договору оренди на новий строк.

Також, як вбачається матеріалів справи, 02.01.2019 між Фізичною особою - підприємцем Колос Л ОСОБА_5 та Фізичною особою - підприємцем Феалегарі Ебадоллах Мохтар укладено договір оренди приміщення (а. с. 141-143 т.1), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає за плату на певний строк у користування ізольовану частину нежитлового приміщення першого поверху, з окремим входом, площею 71,0 кв. м, та частину підвального приміщення, площею 86,2 кв. м, які знаходяться у АДРЕСА_2 (далі - предмет договору). Підвальні приміщення, які передаються в орендарю у користування позначені на плані поверхів громадського будинку АДРЕСА_2 : №6-4 (площею 18,4 кв. м), №6-6 (площею 47 кв. м), №6-7 (площею 11,9 кв. м), №6-8 (площею 8,9 кв. м).

За пунктом 2.1. Договору від 02.01.2019 приміщення надається для здійснення діяльності закладу харчування - кав`ярні.

Згідно із п. 3.1. договору орендна плата нараховується з моменту передачі предмета договору за актом приймання-передачі. Загальний строк оренди складає тридцять п`ять місяців.

Відповідно до п. 3.2. договору, орендна плата за передачу у користування ізольованої частини нежитлового приміщення першого поверху, з окремим входом, площею 71,0 кв. м становить 50000 грн. за один календарний місяць оренди. Орендна плата за передачу у користування частини підвального приміщення площею 86,2 кв. м. за перші 15 місяців дії даного договору не сплачується орендарем. З 15 (п`ятнадцятого) місяця дії договору орендна плата за передачу у користування частини підвального приміщення площею 86,2 кв.м становить 20000 грн. за кожен календарний місяць оренди.

04.01.2019 відповідач направив на адресу позивача вимогу про негайне звільнення орендованого приміщення, в якій вимагав негайно звільнити від майна частину ізольованого приміщення першого поверху з окремим входом, загальною площею 71,0 м.кв. по АДРЕСА_2 , яке було надано в оренду згідно договору оренди від 01.02.2015 (а.с. 49 т.2 ).

Оскільки орендар самостійно не звільнив орендоване приміщення, 12.01.2019 відповідач направив на адресу позивача повідомлення про примусовий вхід власника до приміщення (а.с. 51 т.2).

Позивач орендованого приміщення не звільнив, тому відповідач вважаючи договір оренди припиненим 15.01.2019 здійснила примусове входження до свого майна.

15.01.2019 р. між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 було підписано акт приймання-передачі орендованого приміщення (т. 1, а. с. 144т.1).

У зв`язку з недосягненням домовленостей щодо умов договору переважне право наймача - ТОВ "АВ Фармація" на укладення договору оренди на новий строк припинилося, відтак договір оренди припинив свою дію з 01.01.2019.

Таким чином позивач вважає, що відповідач неправомірно позбавила позивача переважного права на укладення договору оренди, внаслідок чого позивачу завдано збитків.

Так, внаслідок неправомірних дій відповідача щодо позбавлення позивача переважного права на укладення договору оренди на новий строк відповідачем завдано позивачу збитків на загальну суму 7552592,58 грн., з яких: 82429,03 грн. вартість втраченого майна, 192518,35 грн. витрати понесені позивачем наздійснення невідокремлених поліпшень орендованого майна; 3638822,60 грн. недоотриманий дохід; 3638822,60 грн. шкода завдана діловій репутації позивача.

Вартість втраченого майна в розмірі 82429,03 грн. позивачем заявлено як вартість майна, що на момент виселення знаходилось в орендованому приміщенні.

У вартість такого майна позивачем включено:

- вартість набору аптечних меблів на суму 46700,00 грн., яка підтверджується рахунком на оплату № СФ-0000017 від 23.02.2015, видатковою накладною № РН-000017 від 18.03.2015; специфікацією № 3 від 23.02.2015, договором № 6 від 22.01.2015 (а.с. 147-150 т.1);

- вартість системи відеоспостереження в сумі 12991,80 грн., яка підтверджується платіжним дорученням № 172 від 18.03.2015, видатковою накладною № 35 від 26.03.2015 (а.с. 154-155 );

- вартість інформаційної вивіски в сумі 20740,00 грн., що підтверджується рахунком № 6 від 23.02.2018, актом здачі-прийняття робіт від 28.02.2018 (а.с. 145-146 т.1);

- вартістю дзвінка двірного в сумі 260,75 грн., що підтверджується рахунком № 6 від 23.02.2018 та актом здачі прийняття-робіт від 28.02.2018 (а.с. 152-153 т.1);

- вартість водонагрівача "Ferroli - Hot Dog HD 5.5" в сумі 1736,48 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 90 від 20.02.2015 (а.с. 152-153 т.1).

Щодо розміру понесених позивачем витрат на здійснення невідокремлених поліпшень орендованого майна в сумі 192518,35 грн. позивач зазначає, що відповідно до умов договору оренди, орендоване приміщення використовувалось під розміщення аптеки.

Для приведення орендованого приміщення у відповідність до Ліцензійних умов позивач на підставі договору підряду № 01/03-15 від 24.03.2015 виконав ремонтно-будівельні роботи, вартість яких склала 1520518,35 грн.

За розрахунком позивача у вартість таких робіт увійшли:

- вартість ремонтних робіт за договором підряду № 01/03-15 від 24.03.2015 на суму 60545,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 492 від 15.05.2015, № 807 від 16.06.2015, № 196 від 24.03.2015, актом виконаних робіт (а.с. 156- 161 т.1);

- вартість матеріалів необхідних для поліпшення орендованого приміщення в сумі 131973,35 грн, що підтверджується видатковими накладними на отримання товару; платіжними дорученнями про оплату поставленого товару № 30 від 17.01.2015, № 31 від 17.01.2015, № 33 від 21.01.2015, № 50 від 02.02.2015, № 94 від 23.02.2015, № 108 від 26.02.20105, № 109 від 26.0.22015, № 164 від 17.03.2015, № 94 від 31.03.2015, № 229 від 01.04.2015, № 234 від 02.04.2015, №259 від 06.04.2015, № 460 від 13.05.2015 , № 2293 від 13.11.2015, № 2788 від 24.12.2015 (а.с. 152- 201 т.1).

Обґрунтовуючи розмір збитків у вигляді недоотриманих доходу в сумі 3638822,60 грн. позивач вказує, що середній розмір валового прибутку , отриманий ТОВ "АВ Фармація" в результаті здійснення господарської діяльності в аптеці № 1 , в розрахунку за один місяць такої діяльності у 2018 році становить 103966,36 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 3638822,60 грн. в розрахунку 103966,36 грн. за кожен календарний місяць протягом 35 календарних місяців, оскільки саме на такий строк позивач пропонував переукладення договору оренди і саме на такий строк відповідач уклав договір з новим орендарем.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача 3638822,60 грн. шкоди завданої діловій репутації позивач вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо позбавлення позивача переважного права на укладення договору оренди на новий строк відбулось погіршення ділової репутації позивача у суспільстві, сформувало негативну оцінку позивача як суб`єкта цивільних та господарських відносин, а саме:

- клієнти Позивача не отримали замовлених ліків вчасно та в повному обсязі

- стратегію ведення господарської діяльності, яку впроваджував Позивач саме за цією адресою було спаплюжено та на момент відновлення господарської діяльності у цьому районі м. Житомир позивачу знадобиться багато часу, зусиль та витрат для відновлення власної ділової репутації перед клієнтами та постачальниками;

- клієнти, що розраховували на сумлінне надання позивачем якісних послуг з роздрібної торгівлі лікарськими засобами та виробами медичного призначення за місцем розташування аптеки ТОВ "АВ Фармація" № 1 у м. Житомир по вул. Михайлівській, 9 у зв`язку з її вимушеним терміновим закриттям - зневірені та безумовно втратили бажання та змогу користуватися у подальшому послугами позивача;

- постачальники товару, у цьому випадку, вже змінили власне ставлення до позивача як до нестабільного і неблагонадійного партнера через вимушене і незаплановане значне зменшення ним обсягу закупівлі ліків та товарів медичного призначення, що безумовно негативно відобразиться на подальших комерційних взаємовідносинах та умовах співпраці з ними.

Розмір завданої шкоди діловій репутації позивач визначив в розмірі аналогічному розміру втраченого прибутку позивача.

Враховуючи викладені обставини, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом розгляду у цій справі є вимога про стягнення з відповідача 7552592,58грн. збитків відповідно до статей 224, 225, 228, 229 ГК України, завданих позивачу внаслідок позбавлення його переважного права на укладення договору оренди на новий строк.

Відповідно до ч.1 ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення на той же строк.

Рішенням господарського суду Житомирської області у справі № 906/1177/18 від 02.04.2019 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" до Фізичної особи-підприємця Колос Лариси Павлівни про визнання переважного права на укладення договору оренди та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Колос Лариси Павлівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" про стягнення збитків, завданих порушенням прав орендодавця, яке залишено без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 23.05.2019, первісний позов задоволено. Визнано переважне право Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" на укладення з Фізичною особою - підприємцем Колос Ларисою Павлівною договору оренди ізольованої частини нежитлового приміщення першого поверху, з окремим входом, загальною площею 71,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, факт порушення права позивача на переважне укладення договору оренди визнано судовим рішенням та вказує на протиправність діянь відповідача щодо безпідставної відмови позивачу у реалізації свого права.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи вимогу про стягнення з відповідача збитків в сумі 82429,03 грн. у вигляді вартості втраченого майна, суд зазначає про наступне.

Як вже зазначалось у вартість втрачено майна позивачем включено вартість набору аптечних меблів на суму 46700,00 грн.; вартість системи відеоспостереження в сумі 12991,80 грн.; вартість інформаційної вивіски в сумі 20740,00 грн.; вартістю дзвінка двірного в сумі 260,75 грн. та вартість водонагрівача "Ferroli - Hot Dog HD 5.5" в сумі 1736,48 грн., тобто майна, яке залишилось в приміщенні.

В обгунтування вартісті майна позивачем подано рахунок на оплату № СФ-0000017 від 23.02.2015, видаткову накладну № РН-000017 від 18.03.2015; специфікацію № 3 від 23.02.2015, договір № 6 від 22.01.2015 (а.с. 147-150 т.1); платіжним дорученням № 172 від 18.03.2015, видатковою накладною № 35 від 26.03.2015 (а.с. 154-155 ); рахунок № 6 від 23.02.2018, акт здачі-прийняття робіт від 28.02.2018 (а.с. 145-146 т.1); акт здачі прийняття-робіт від 28.02.2018 (а.с. 152-153 т.1); платіжне доручення № 90 від 20.02.2015 (а.с. 152-153 т.1).

Дослідивши вищевказані документи, долучені позивачем на обґрунтування заявленої вимоги, суд дійшов висновку, що останні підтверджують вартість такого обладнання.

При цьому, позивачем не надано належних доказів та допустимих доказів в підтвердження того, що обладнання вартість якого просить стягнути відповідач, було встановлено позивачем саме в орендованому приміщенні.

Водночас, з`ясувавши всі обставини справи суд дійшов висновку про те, що таке майно взагалі не є втраченим є з огляду на наступне.

За поясненнями відповідача 16.01.2019 ФОП ОСОБА_1 уклала договір з ФОП ОСОБА_7 № 02/19 на демонтажні роботи охоронно-тривожної сигналізації та відео спостереження. Згідно з договором підрядник виконав роботи з демонтажу обладнання охоронної сигналізації і відео спостереження, що належить ТОВ "АВ Фармація" і не було ним вивезене після закінчення строку дії договору оренди.

17.01.2019 р. ФОП ОСОБА_1 уклала з ФОП ОСОБА_8 договір № 03 про демонтаж торгових меблів, що належать ТОВ "АВ Фармація" і не були вивезені з орендованого приміщення після 01.01.2019.

18.01.2019 р. ФОП ОСОБА_1 уклала з ФОП ОСОБА_9 договір зберігання торгових та офісних меблів, що належать ТОВ "АВ Фармація" і не були ним вивезені з орендованого приміщення після 01.01.2019 р.

За доводами відповідача вищевказані договори і квитанції про їх оплату є у розпорядженні позивача, а тому в силу припису ч. 1 ст. 75 ГПК України ці обставини не підлягають доказуванню і встановленню.

Позивач не заперечив вказаного факту, клопотання про витребування таких договорів не заявляв, відтак суд вважає, що позивачу відомо про факт демонтажу такого обладнання та перебування його на зберіганні у відповідача.

Таким чином, безпідставним є твердження позивача про втрату з вини відповідача майна, яке знаходилось в орендованому приміщенні.

Суд зауважує, що позивач вправі захистити своє право в даному випадку шляхом пред`явлення вимоги про витребування у позивача такого майна.

До того ж, суд зауважує, що договір № 6 від 22.012015, укладений між ТОВ "АВ "Фармація" та ПП "Тевтон" на виготовлення аптечних меблів (а.с. 150 т.1) було укладено ще до укладення договору оренди від 01.02.2015, тобто до виникнення правовідносин між сторонами, та не може свідчити про те, що саме ці меблі були установлені в орендованому приміщенні за адресою : АДРЕСА_2 9.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивачем належним чином не доведено факту завдання відповідачем шкоди позивачу пов`язаної із втратою майна на загальну суму 82429,03 грн., відтак в даному випадку позивач не довів всіх складових, які підлягають доведенню в порядку ст.ст. 224, 225 ГК України.

За вказаних обставин вимога позивача про стягнення з відповідача вартості втраченого майна в розмірі 82429,03 грн. є безпідставною та не доведеною належними та допустимими доказами.

Щодо стягнення з відповідача понесених витрат на здійснення поліпшень орендованого майна, суд зазначає про наступне.

Згідно ст. 778 ЦК України, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

За приписами ч.3 ст. 773 ЦК України, наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

З аналізу вищевказаних норм ЦК України вбачається, що наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця. Так само виключно за згодою наймодавця можуть бути здійснені і поліпшення речі, переданої в найм. Згода наймодавця може бути зроблена в різних формах: або шляхом включення такого положення до договору найму, або шляхом видачі наймодавцем окремого документу (листа, повідомлення тощо).

Поліпшення майна означає проведення в ньому таких змін, завдяки яким суттєво збільшується вартість майна, його корисність, порівняно зі станом, в якому воно було до передачі його наймачу, без зміни функціонального призначення речі.

Невід`ємні поліпшення орендованого майна - здійснені орендарем заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

Як встановлено судом, позивач поліпшення орендованого майна пов`язує з виконанням ремонтно-будівельних робіт на підставі договору підряду № 01/03-15 від 24.03.2015 у зв`язку з необхідністю приведення орендованого приміщення у відповідність до Ліцензійних умов.

Позивачем додано до матеріалів справи договір підряду № 01/03-15 від 24.03.2015, за яким вартість робіт склала 60545,00 грн. При цьому позивачем не надано первинних документів про виконання договору підряду.

Документи про виконання договору підряду - документи про хід виконання договору підряду, відповідність робіт і матеріальних ресурсів нормативним вимогам та здійснення контролю за виконанням договірних зобов`язань (журнали виконання робіт, акти та довідки про виконані роботи, акти на приховані роботи та конструкції, паспорти, сертифікати, акти на випробування устаткування, журнали авторського нагляду, матеріали перевірок тощо).

Суд зазначає, що у відповідності до норм ст. 844 ЦК України ціна за договором підряду визначається шляхом складання кошторису.

Однак, позивачем такого кошторису також не надано, тому суд не може оцінити та визначити роботи, які були виконані позивачем в орендованому приміщенні та визначити їх вартість.

Позивачем також не додано доказів, які вказували б на те, що внаслідок ремонтних робіт в орендованому приміщенні відбулось саме поліпшення майна, завдяки якому суттєво збільшилась вартість майна та його корисність, порівняно зі станом, в якому воно було до передачі його позивачу.

Окрім того суд зазначає, що з умов п.п. 4,5 укладеного між сторонами договору оренди від 01.02.2015, вбачається, що сторони погодили, що поліпшення предмету договору, здійснені за рахунок орендаря, які не можна відокремити без шкоди для майна після припинення дії цього договору-визнаються власністю орендодавця. Вартість таких поліпшень компенсації не підлягає.

З огляду на викладене, позивач здійснюючи поліпшення об`єкту оренди, які не можна відокремити без шкоди для орендованого майна усвідомлював, що вартість таких поліпшень відноситься на його рахунок.

Суд зауважує, що відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

До того ж суд не вважає належними та допустимими доказами на підтвердження вартості проведених робіт з поліпшення орендованого майна, надані позивачем документи, оскільки з останніх не вбачається, що саме такі матеріали і в такій кількості були використані позивачем під час здійснення поліпшення орендованого приміщення.

Водночас суд погоджується з твердженнями відповідача, що платіжне доручення від 17.01.2015 р. на суму 9 637, 10 грн., видаткова накладна від 19.01.2015 р., платіжне доручення від 17.01.2015 р. на суму 11 241, 45 грн., рахунок від 16.01.2015 р. ТОВ "Епіцентр К" м. Києва, видаткова накладна від 23.01.2015 р. ТОВ "Епіцентр К" м. Києва на суму 11208, 05 грн., платіжне доручення від 21.01.2015 р. на суму 21 327, 28 грн., рахунок-фактура від 21.01.2015 р. на суму 21 327, 28 грн., видаткова накладна від 21.01.2015 р. на суму 21 327, 28 грн., є неналежними доказами, оскільки зазначені документи та витрати за ними були зроблені до укладення договору оренди від 01.02.2015 р., а тому ці документи не стосуються правовідносин, що виникли між сторонами після укладення договору оренди від 01.02.2015.

За вказаних обставин позивачем належними та допустимими доказами не доведено підставність вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді вартості здійснених невідокремлених поліпшень орендованого приміщення в сумі 192518,35 грн., а саме не доведено такої складової збитків як шкода, отже вимога є безпідставною.

Розглядаючи вимогу вимогу позивача про стягнення з відповідача 3638822,60грн. упущеної вигоди суд вказує наступне.

Збитки за своєю правовою природою не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто, упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Також, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Крім того, необхідно враховувати, що у ринкових відносинах на рішення того чи іншого покупця щодо вибору продавця товарів, робіт, послуг, впливає значна кількість факторів, як і сама кількість покупців та їх потреба у відповідному обсязі товарів, робіт, послуг, у кожний окремий період є змінною величиною та залежить від різних чинників.

Зокрема, основними факторами, що впливають на попит, є: ціни на товари та послуги; доходи споживачів; ціни на товари-замінники; сезонність; кількість споживачів; очікування споживачів; реклама.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Для прийняття рішення про повне відшкодування упущеної вигоди протиправні дії відповідача мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення

Згідно розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди (згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог) позивач просить стягнути з відповідача 3638822,60 грн., виходячи з розрахунку 103966,36 грн. за кожен календарний місяць протягом 35 календарних місяців, оскільки саме на такий строк позивач пропонував переукладення договору оренди і саме на такий строк відповідач уклав договір з новим орендарем.

В підтвердження доходу в сумі 103966,36 грн. як середнього розміру валового прибутку позивач разом з заявою про зменшення розміру позовних вимог подав товарні звіти з оптовою сумою за період січень-грудень 2018 року, які судом до розгляду не прийняті як докази з підстав пропуску позивачем процесуального строку для подачі доказів.

Водночас позивачем подано поновлену бухгалтерську довіку щодо сум валового прибутку від реалізованих лікарських препаратів і виробів медичного призначення за 2018 рік (а.с. 8-128 т.3).

Суд зауважує, що до позовної заяви на підтвердження сум неотриманого доходу позивачем було подано лише бухгалтерську довідку (а.с. 205 т.1), тобто з урахуванням не прийнятих до розгляду доказів, поданих позивачем з пропущенням процесуального строку, єдиним доказом на підтвердження упущеної вигоди у вигляді недоотриманого доходу позивача є саме бухгалтерська довідка позивача.

Бухгалтерська довідка - документ, який має універсальний характер. Бухгалтерська довідка не завжди може бути первинним документом.

Первинний документ - документ, що містить відомості про господарську операцію. Відповідно, господарська операція - дія чи подія, що зумовлює зміни у структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Надану позивачем бухгалтерську довідку суд не розцінює позивача як належний первинний документ на підтвердження упущеної вигоди у вигляді недоотриманого доходу позивача, оскільки остання є одностороннім документом та не є первинним документом, оскільки не містить інформації про господарські операції.

До того ж суд зауважує, розрахунок позивачем здійснено за 35 календарних місяців, починаючи з січня 2019 року, вважаючи що саме на такий строк мав би бути укладений договір оренди, якби відповідачем не було порушено його переважного права.

Проте суд зазначає, що сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення на той же строк.

Отже твердження позивача що договір оренди з урахуванням переважного права позивача мав бути укладений на 35 місяців лише є припущенням самого позивача, тому розрахунок упущеної вигоди на 35 календарних місяців не ґрунтується на беззаперечних доказах.

За вищевикладених обставин суд дійшов висновку, що позивачем також не доведено та не обґрунтовано належними доказами розмір завданої шкоди, відтак вказана вимога є безпідставно та суд відмовляє в її задоволені.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача 3638822,60 грн. шкоди завданої діловій репутації ТОВ "АВ "Фармація" суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Частина друга статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, під поняттям "моральна шкода" слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Однак, позивачем не надано жодних належних доказів того, що діями відповідача завдано шкоди діловій репутації позивача.

Вимоги позивача фактично ґрунтуються на його власних судженнях, при цьому не підтвердженими жодними доказами.

З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку, що підстави для задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем не надано доказів завдання саме відповідачем моральної шкоди, а також не доведено її завдання саме у заявленому розмірі.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про відмову задоволені позову.

В порядку ст. 129 ГПК України судові витрати в частині судового збору покладаються на позивача.

Щодо розподілу судових витрат на оплату послуг адвоката, то зважаючи на заявлене представником позивача клопотання про те, що докази понесення таких витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення, тому в цій частині розподілу витрат суд не здійснює.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 129,233,236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення .

Повне рішення складено: 18.07.19

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- справу

2,3- сторонам (рек. з повід)