РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.07.2019Справа № 910/2390/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Щокіної Олени Євгенівни

до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

про визнання зобов`язання припиненим

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

За участю представників сторін:

від позивача Костєв Ю.Ф., адвокат за довіреністю № 559 від 11.05.2017

від відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

26.02.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Щокіної Олени Євгенівни до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання зобов`язань, що виникли між сторонами, за кредитним договором № 0 від 06.03.2007 припиненими без додаткового блага.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.03.2007 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0 від 06.03.2007, відповідно до якого позивачу надано кредит в розмірі 1.950.000,00 грн зі строком повернення 06.03.2018. У період з 06.03.2007 по 30.01.2012 позивачем фактично сплачено загальну суму 2.094.342,92 грн, тому зобов`язання за кредитним договором станом на 31.01.2012 були виконані належним чином відповідно до затвердженого графіку погашення. В подальшому позивач звернувшись до відповідача з`ясував, що відповідач не зважаючи на заборону нарахування пені та штрафів за кредитними договорами громадянам України, які зареєстровані та проживають в населених пунктах де проводиться антитерористична операція, продовжував здійснювати нарахування заборгованості. На запропоновану відповідачем пропозицію 13.04.2016 позивач, з метою врегулювання спору, погодився сплатити та сплатив 195.579,68 грн, після чого відповідачем позивачу надано письмове повідомлення про анулювання боргу та необхідність виконання вимог абз «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (у зв`язку з анулюванням боргу визначено необхідність сплати податку на доходи фізичних осіб та сплати військового збору). Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки станом на 31.01.2012 заборгованість була повністю погашена.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/2390/19 від 04.03.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

05.04.2019 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 відкрито провадження у справі № 910/2390/19; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 07.05.2019.

Даною ухвалою зобов`язано відповідачів протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 09.04.2019 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 801 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 09.04.2019, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 11.04.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 801, а отже відповідач мав подати відзив на позов до 26.04.201 включно.

06.05.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до кого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що неналежне виконання позивача зобов`язань за кредитним договором станом на 31.01.2012 встановлено рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/5940/17 від 19.06.2017 за позовом Фізичної особи-підприємця Щокіної Олени Євгенівни до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 06.03.2007 припиненими. Вказаним рішення перевірено правильність нарахування банком суми боргу станом на 31.01.2012, що доводить про необґрунтованість твердження позивача про невірний рахунок суми боргу станом на вказану дату, в тому числі нарахування пені, штрафів за період проведення АТО, відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України не потребують доказування. Відповідач звертає увагу, що він не здійснював нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором у відповідності до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Одна вказаний закон не звільняє позичальника від сплати відсотків за користування кредитом. Враховуючи невиконання позивачем кредитних зобов`язань банком у квітні 2016 року було прийнято рішення про анулювання (прощення частини боргу) за кредитним договором за умови сплати позичальником (позивачем по справі) частини боргу в розмірі 114.887,60 грн. 15.04.2016 вказана сума була погашена позивачем, та банком було здійснено прощення залишку суми боргу в розмірі у розмірі: 1) 1.202.751,21 грн - за кредитом (вказана сума боргу була прощена банком, і, відповідно до пп «д» п. 164.2.17 ст. 164 ПК України, є базою оподаткування при сплаті податку на доходи фізичних осіб); 2) 980.374,02 грн - за відсотками. Вказана сума була прощена банком, але не є базою оподаткування при сплаті податку на доходи фізичних осіб. Вказані факти також встановлено в рішення у справі 910/5940/17. Зазначає, що підстави позовних вимог у справі № 910/2390/19 та у справі № 910/5940/17 є ідентичними та вже розглянуті судом у справі № 910/5940/17, у зв`язку з чим відповідач просить закрити провадження у справі № 910/2390/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/2390/19 від 07.05.2019 підготовче засідання, у зв`язку з нез`явленням представників позивача та відповідача, відкладено на 21.05.2019.

15.05.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі відзиву.

В підготовчому засіданні 21.05.2019 судом постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, про поновлення відповідачу пропущеного процесуального строку для подачі відзиву.

В підготовчому засіданні 21.05.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 04.06.2019.

04.06.2019 позивачем до суду подано заперечення на відзив, в яких зазначає, що не відповідають дійсності твердження відповідача що судом в іншій справі розглядались вимоги позивача про припинення договору іпотеки без додаткових благ. Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту прав відповідає способу захисту, що визначений ст. 16 ЦК України.

В підготовчому засіданні 04.06.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.06.2019.

10.06.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про забезпечення проведення судового засідання по справі № 910/2390/19, призначеного на 20.06.2019, у режимі відеоконференції, визначивши Господарський суд Харківської області відповідальним за проведення відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/2390/19 від 12.06.2019 в задоволенні заяви відповідача про забезпечення проведення судового засідання у справі № 910/2390/19, призначеного на 20.06.2019, в режимі відеоконференції відмовлено.

Позивач в судовому засіданні 20.06.2019 позовні вимоги підтримав повністю.

В судовому засіданні 20.06.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 09.07.2019.

Суд розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмови в його задоволенні з огляду на наступне

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З наданої відповідачем копії рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2017 у справі № 910/5940/17 вбачається, що предмет спору у справі № 910/5940/17 хоча і виник між тими ж сторонами, проте є іншим ніж у даній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 09.07.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.03.2007 між Фізичною особи-підприємцем Щокіною Оленою Євгенівною (позичальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (Банк, відповідач) було укладено кредитний договір № 0 (далі - кредитний договір).

Згідно п. 1.1. кредитного договору відповідач надав позивачу кредит (грошові кошти) у національній валюті України в сумі 1.950.000,00 грн в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, що не заперечується сторонами.

Згідно п.п. 1.2.1 п. 1.2. кредитного договору надання кредиту здійснювалось на термін з 06.03.2007 по 06.03.2018.

Відповідно до Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, сторони визначили щомісячну плату погашення кредитних коштів позивачем у розмірі: 14.772,73 грн.

Крім того, згідно п.п. 1.3.1 п. 1.3 кредитного договору, за використання кредитних коштів за даним договором сторони визначили процентну ставку в розмірі 17,5% річних.

Позивач зазначив, що в період з 06.03.2007 по 30.01.2012 сплатив Банку на виконання умов кредитного договору грошові кошти в загальній сумі 2.094.342,92 грн, а тому стверджує, що станом на 31.01.2012 зобов`язання за кредитним договором ним були виконані належним чином, відповідно до затвердженого Графіку погашення кредиту.

В подальшому позивач з`ясував, що незважаючи на належне виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором ще станом на 31.01.2012, відповідач продовжив нарахування заборгованості, у зв`язку з чим заборгованість позивача у розмірі 1.473.159,52 грн, яка була визначена відповідачем станом на 10.09.2013, збільшилась до суми 2.296.162,75 грн станом на 13.04.2016.

При цьому позивач вказав, що в порушення вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення АТО», в порушення листа Нацбанку України № 18-112/64483 від 05.11.2014 «Про скасування пені та штрафів за кредитними договорами на час АТО», розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.122015, відповідач за період проведення АТО нарахував позивачу пені та штрафів на загальну суму 823.003,23 грн.

Крім того, на думку позивача, відповідач незаконно, в односторонньому порядку збільшив процентну ставку, тим самим незаконно нарахував заборгованість за кредитним договором в період з 06.03.2007 по 10.09.2013 на загальну суму 1.473.159,52 грн.

Разом з тим, позивач зазначив, що як добропорядний платник та позичальник погодився на запропоновану йому відповідачем в усній формі 13.04.2016 пропозицію, а саме: з метою вирішення спірного питання та добровільного врегулювання спору позивач погодився сплатити відповідачеві грошові кошти у сумі 195.579,68 грн., що складало 8,5 % від протиправно, як вважає позивач, нарахованої відповідачем загальної суми боргу станом на 13.04.2016.

Грошові кошти у розмірі 195.579,68 грн. були внесені позивачем готівкою, через касу Банку (Відділення № 818 м. Лисичанська), на підтвердження чого подано виписку з особового рахунку позивача, видану вказаним відділенням банку.

Позивач також зазначив, що 15.04.2016 на прохання відповідача (саме зі слів та під диктовку відповідача) ним була написана письмова заява, датована 13.04.2016, в якій зі слів відповідача позивачем було зазначено загальну суму боргу та у розрізі: основного боргу та відсотків.

Під час написання вказаної заяви, як стверджує позивач, він не був обізнаний про суму процентів та основного боргу, нарахованих відповідачем, а також про те, що із суми нібито анульованої йому кредитної заборгованості (адже, така заборгованість вважається позивачем нарахованою незаконно) позивач повинен буде сплатити ПДФО (18%) та військовий збір (1,5%).

Натомість, вже після написання позивачем заяви, датованої 13.04.2016, та внесення позивачем до Банку вищевказаних грошових коштів, відповідач видав позивачу Повідомлення про анулювання боргу № 55-2-65/68 від 15.04.2016, яким повідомив позивача також про необхідність виконання вимог абз. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України.

З огляду на твердження позивача про погашення ним заборгованості за кредитним договором достроково станом на 31.01.2012, позивач вважає неправомірними вчинені відповідачем такі дії:

- незаконно нараховані відсотки (за збільшеною процентною ставкою), штрафи та пеню за Кредитним договором, які фактично були анульовані 15.04.2016, відповідач видав за основну суму боргу за кредитним договором від 06.03.2007;

- за 2 дні з 13.04.2016 по 15.04.2016 відповідач ще незаконно та безпідставно донарахував (збільшив) суму заборгованості на 1.588,46 грн;

- позивачем 15.04.2016 у касу Банку було внесено 195.579, 68 грн як заборгованість за кредитним договором, але заборгованість (основний борг) не зменшена, натомість, за рахунок внесених позивачем готівкових коштів сплачені витрати відповідача (відшкодування понесених відповідачем витрат на примусове стягнення), які, як вважає позивач, не мають жодного відношення до нього.

Крім того, позивач зазначив, що відповідачем було надано до ДПІ у м. Лисичанську інформацію за 2 квартал 2016 року (звітність за формою 1-ДФ) про фактично надані позивачу «додаткові блага» (прощена сума основного боргу) на загальну суму 1.202.489,59 грн. Проте, з урахуванням приписів п.п. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14, п. 176.2 ст. 176, п.п. 159.4.1. ст. 159, п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, абз. «г» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, п. 4 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 172 (далі - Порядок № 172), позивач стверджує, що «додаткові блага» він не отримував, оскільки всю суму кредиту (1.950.000,00 грн) за кредитним договором сплатив повністю ще станом на 31.01.2012.

Позивач також послався на приписи ст. 605 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, та зазначив, що відповідачем не було прийнято жодного рішення щодо припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом прощення, оскільки вони фактично припинені з 31.01.2012, у зв`язку із належним їх виконанням позивачем.

Отже, позивач вважає, що відсутні підстави стверджувати, що він отримав «додаткові блага», оскільки припинення зобов`язань позивача перед відповідачем за кредитним договором відбулось не анулюванням заборгованості шляхом прощення боргу (основної суми), а відбулося у зв`язку із належним його виконанням позивачем. Крім того, на твердження позивача, заборгованість, що була анульована відповідачем вважається безнадійною заборгованістю і тому підлягала списанню на підставі вимог Порядку № 172.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2017 у справі № 910/5940/17 за позовом Фізичної особи-підприємця Щокіної Олени Євгенівни до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» встановлено наступне

09.03.2016 Правлінням АТ «УкрСиббанк» було прийнято рішення (протокол № 05/16 від 09.03.2016 засідання Правлінням АТ «УкрСиббанк») про затвердження акції для клієнтів роздрібного бізнесу і для клієнтів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк», направленої на погашення довгострокової простроченої заборгованості на умовах згідно додатку № 9 до вказаного протоколу № 05/16 від 09.03.2016 (далі - акція).

Відповідно до умов акції, Банк списує (прощає) борг за активними операціями клієнтів роздрібного бізнесу, які мають не менше 720 днів прострочення, - за умови погашення існуючого на дату прощення боргу суми не менше 5% від існуючої загальної заборгованості, а також за умови відшкодування Банку витрат на примусове стягнення заборгованості (у позивача вказана сума склала 80.175,08 грн)

У зв`язку з прийняттям вказаного рішення, відповідач повідомив позивача про можливість участі у вказаній акції, з чим позивач погодився, про що до Банку було подано відповідні заяви від 15.04.2016, належним чином засвідчені копії яких додано відповідачем в якості додатків до відзиву на позовну заяву.

З вказаних заяв позивача від 15.04.2016 вбачається, що з інформацією про суму існуючої заборгованості за кредитним договором станом на 15.04.2016 та про суму витрат на примусове стягнення боргу, позивач був попередньо повідомлений, заперечення останнього з цього приводу до Банку не надходили, в матеріалах справи відсутні.

Станом на вказану дату (15.04.2016) заборгованість позивача перед Банком за кредитним договором складала 2.297.751,21 грн, з якої:

1.202.751,21 грн - заборгованість за тілом кредиту;

1.095.261,62 грн - заборгованість за відсотками.

Враховуючи умови акції, позивачем у справі була погашена сума в розмірі 114.887,60 грн, що складає 5% від загальної суми боргу, і такий факт позивачем не заперечується у позовній заяві. Банком вказана сума була зарахована в рахунок сплати відсотків за кредитним договором, що передбачено пунктом 1.6. кредитного договору, яким встановлюється черговість погашення заборгованості за кредитними платежами (заборгованість за тілом кредиту гаситься після повного погашення заборгованості за відсотками).

Також, позивачем була погашена сума 80.175,08 грн відшкодування понесених Банком судових витрат, що також позивачем у позовній заяві не заперечується.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що після погашення позивачем 15.04.2016 по акції в рахунок погашення боргу за кредитним договором 114.887,60 грн, станом на вказану дату у позивача обраховувалась заборгованість у розмірі:

- 1.202.751,21 грн - за кредитом (вказана сума боргу була прощена Банком);

- 980.374,02 грн - за відсотками (вказана сума була прощена Банком).

При цьому доводи позивача стосовно закінчення строку позовної давності та анулювання Банком основної суми боргу із пропуском строку позовної давності сум, які повинні бути враховані як безнадійна заборгованість, судом відхилені як безпідставні, враховуючи, що кредитним договором встановлено остаточний строк повернення кредиту 06.03.2018, а отже, простроченої та безнадійної до стягнення (станом на момент анулювання боргу) заборгованості за кредитним договором в Банку не обліковувалось, термін остаточного повернення боргу не сплив.

Таким чином, врахувавши вищенаведені правові норми, умови укладеного між сторонами кредитного договору, повідомлені сторонами обставини справи та оцінивши у сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання зобов`язань, що виникли між позивачем та відповідачем за кредитним договором № 0 від 06.03.2007, припиненими з 31.01.2012.

При цьому суд виходив з того, що станом на вказану позивачем дату (31.01.2012) зобов`язання позивача, як позичальника за кредитним договором, з повернення відповідачу (Банку) кредиту за кредитним договором продовжували існувати в загальній сумі 129.033,11 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту складала 109.307,93 грн, що підтверджується доданими відповідачем до матеріалів справи (додаток до відзиву на позовну заяву) розрахунком заборгованості за кредитом позивача. Водночас, позивачем не додано суду жодних належних і допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували повне погашення ним суми кредиту відповідно до умов кредитного договору саме станом на 31.01.2012.

Більш того, наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

заява позивача начальнику ДСБ «УкрСиббанк» від 15.04.2016 про розгляд питання щодо погашення нею заборгованості за кредитним договором шляхом участі в акції, спрямованої на погашення довгострокової простроченої заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу (далі - акція), із зазначенням суми боргу на 15.04.2016 за кредитним договором (по основному боргу та по нарахованим процентам) в розмірі 2.297.751,21грн;

заява позивача начальнику ДСБ «УкрСиббанк» від 15.04.2016 про розгляд питання щодо погашення нею заборгованості за кредитним договором шляхом участі в акції із зазначенням суми боргу на 15.04.2016 за кредитним договором у розрізі сум основного боргу та по нарахованим процентам;

заява позивача від 15.04.2016, якою остання підтвердила, що в період участі в акції, крім погашення заборгованості по кредитному договору в сумі 114.887,60 грн, жодних інших платежів третім особам нею не здійснювалось;

заява позивача від 15.04.2016, якою остання підтвердила, що ознайомлена з умовами акції та розуміє, що за результатами участі в акції їй буде частково анульовано борг по кредитному договору, що, в свою чергу, призведе до виникнення у неї доходу у вигляді додаткового блага та необхідності, відповідно до вимог п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 та п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, відобразити такий дохід у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб та самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з такого доходу, при цьому заявником підтверджено погодження ним з наведеними умовами та наслідками анулювання боргу;

заява позивача від 15.04.2016, згідно з якою остання зобов`язувалась відшкодувати Банку понесені витрати в загальній сумі 80.175,08 грн у зв`язку з невиконанням нею умов кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості,

підтверджується, що станом на 15.04.2016 позивач визнав та жодним чином не заперечував наявність у нього довгострокової простроченої заборгованості за кредитним договором № 0 від 06.03.2007 в загальній сумі 2.297.751,21 грн, яка складалась з суми основного боргу в розмірі 2.202.489,59 грн та суми по нарахованим процентам у розмірі 1.095.261,62 грн.

При цьому факт існування вказаних заяв, які містять підпис та відтиск печатки позивача, останнім не заперечувався, а тому наведені заяви приймаються судом у якості належних і допустимих доказів у даній справі, які, зокрема, спростовують твердження позивача про припинення зобов`язань позивача за кредитним договором з 31.01.2012, у зв`язку із належним їх виконанням позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, а бо особа, стосовно якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судовим рішенням у справі № 910/5940/17 встановлено: відсутність повного погашення позивачем кредиту за кредитним договором станом на 31.01.2012; погашення за кредитним договором відбулось 15.04.2016, у зв`язку з прощенням боргу.

Частинами 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 9.5 кредитного договору встановлено, що строк дії даного договору встановлюється з дати його укладення і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі їх нарахування.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 605 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Згідно з абз. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено належними засобами доказування повне погашення кредиту наслідком якого є припинення зобов`язань за кредитним договором без додаткового блага.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести обставини на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Щокіної Олени Євгенівни необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 22.07.2019.

Суддя В.В.Сівакова