ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1378/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС-Україна, м. Полтава
до Приватного сільськогосподарського товариства "Горизонт", с. Олександрівка
про стягнення коштів в розмірі 96370,18 грн.
за участю представників сторін:

не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС-Україна, м. Полтава, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного сільськогосподарського підприємства "Горизонт", с. Олександрівка, про стягнення заборгованості в розмірі 96370,18 грн., з яких: 75440,10 грн. - сума основної заборгованості, 1288,78 грн. - 3% річних, 4193,83 грн. - інфляційні, 15442,57 грн. - пеня, а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Підставою звернення позивача до суду стало порушення відповідачем умов договору поставки нафтопродукті № 2018-73Х від 17.04.2018, укладеного між сторонами даного спору, в частині вчасної та в повному обсязі оплати за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду від 15.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10.06.2019 о 10:30 год.

Протокольними ухвалами від 10.06.2019, 25.06.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судове засідання 15.07.2019 представник позивача не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (вх. № 15332).

Представник відповідача у судове засідання 15.07.2019 не з`явився, відзив на позов не надав, через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 16861), з метою надання відповідачеві строку для добровільного погашення суми боргу.

З приводу поданого відповідачем клопотання, суд зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до ст. 248 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів, з дня відкриття провадження у справі. Так, 15.07.2019 - останній день розгляду даної справи, визначений ст. 248 ГПК України, у зв`язку з чим, у господарського суду відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів по справі покладено на сторони, суд, враховуючи ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, згідно ч.9 ст. 165 ГПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

З`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Татнєфть-АЗС-Україна» (надалі - позивач, постачальник) та Приватним сільськогосподарським підприємством «Горизонт» (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів № 2018-73Х від 17 квітня 2018 року (надалі - договір), умовами якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором: постачальник зобов`язується передавати нафтопродукти у власність покупця, для використання ним у комерційних цілях, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити нафтопродукти (надалі - товар), відповідно до умов договору та додаткових угод до нього.

Відповідно до п. п. 6.1.- 6.5 договору, проведення 100% передоплати за товар. Покупець здійснює оплату за товар, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Оплата здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку або на умовах, передбачених у додатковій угоді. Датою здійснення оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. За згодою сторін, оплата товару за цим договором може бути проведена в будь якій формі розрахунків, яка не суперечить чинному законодавству, що оформляється додатковими угодами до цього договору. Ціна товару є договірною, вказується з урахуванням ПДВ. Витрати по організації супроводження та охорони товару і вартості транспортних витрат покладається на постачальника, якщо входять в ціну товару і передбачено в додатковій угоді.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення. Договір може бути продовжений один раз на один рік на тих же умовах, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до його закінчення не заявила про розірвання цього договору (п. 12.1 договору).

Свої договірні зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" виконало належним чином та в повному обсязі та, відповідно до укладеної між сторонами даного спору додаткової угоди № 4 до договору поставки, 23 жовтня 2018 року позивач передав у власність відповідача 3975 літрів дизельного палива на загальну суму 125440,10 грн. (в тому числі ПДВ на суму 20906,68 грн.), що підтверджується товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № ТА 000002220 від 23 жовтня 2018 року, накладною на реалізацію № ТА000002220 від 23 жовтня 2018 року, довіреністю № 8 від 22 жовтня 2018 року виданої ОСОБА_1 на отримання дизельного палива.

Згідно п.4 додаткової угоди № 4 від 23 жовтня 2019 року, відповідач повинен був сплатити за отримані нафтопродукти на протязі 5 (п`яти) банківських днів, а саме до 31.10.2018.

Натомість, відповідач же, за поставлений товар розрахувався частково і несвоєчасно, а саме: 14.12.2018 на поточний рахунок TOB "Татнєфть-АЗС-Україна" було перераховано грошові кошти в розмірі 50000,00 грн.

29 січня 2019 року на адресу відповідача було направлено претензію № 21/04-166, з вимогою в триденний термін, з моменту отримання претензії, погасити заборгованість за поставлені нафтопродукти.

Відповідач на зазначену вище вимогу, відповіді не надав, заборгованість не погасив та, станом на 16 квітня 2019 року, заборгованість Приватного сільськогосподарського підприємства "Горизонт" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" становить 75440,10 грн.

Враховуючи порушення відповідачем свого зобов`язання за договором постави від 17.04.2018, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути на свою користь суму основної заборгованості за договором в розмірі 75440,10 грн., а також 3% річних в розмірі 1288,78 грн., інфляційні втрати в розмірі 4198,83 грн., пеню в розмірі 15442,57 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти) № ТА 000002220 від 23 жовтня 2018 року та накладної на реалізацію № ТА000002220 від 23 жовтня 2018 року, відповідач (покупець) отримав від позивача товар (дизельне паливо) на загальну суму 125440,10 грн. (в тому числі ПДВ на суму 20906,68 грн.). Проте, всупереч вимогам договору поставки від 17.04.2018, свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар виконав не в повному обсязі та 14.12.2018 перерахував на рахунок позивача 50000,00 грн. заборгованості за отримані нафтопродукти, та станом на 16 квітня 2019 року, має перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" в розмірі 75440,10 грн.

Відповідач не надав доказів сплати даної суми заборгованості в добровільному порядку. Також відповідач, під час розгляду справи, не надав доказів на спростування даної суми заборгованості.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати товару за договором поставки від 17.04.2018.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 17.04.2018 в сумі 75440,10 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 75440,10 грн. заборгованості за договором поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи та наданий позивачем розрахунок, позивач визначив період нарахування інфляційних втрат за період з 01.11.2018 по 14.12.2018 в розмірі 1756,16 грн.

Суд зазначає, що період нарахування інфляційних втрат за прострочення відповідачем сплати суми боргу в розмірі 125440,10 грн. за даний період, є помилковим, оскільки, 14.12.2018 відповідач перерахував на рахунок позивача 50000,00 грн. від суми заборгованості за договором поставки. А тому день виконання зобов`язання не може вважатися днем прострочення виконання зобов`язань за договором від 17.04.2018.

Отже, інфляційні втрати за прострочення оплати заборгованості за договором поставки в розмірі 125440,10 грн. повинні бути розраховані за період з 01.11.2018 по 13.12.2018.

А розрахунок суми інфляційних втрат за прострочення оплати заборгованості за договором поставки в розмірі 75440,10 грн., повинен бути розрахований з 14.12.2018 по 06.05.2018.

Натомість, сума інфляційних втрат розрахована позивачем вірно, незважаючи на помилку у визначені періодів нарахування, що дає підстави суду для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат в загальному розмірі 4198,83 грн.

Судом також перевірено розрахунок суми процентів річних в розмірі 1288,78 грн., заявлений позивачем до стягнення з відповідача. Суд зазначає, що дана сума заборгованості розрахована позивачем вірно, у зв`язку з чим, сума сума 3% річних в розмірі 1288,78 грн. підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо стягнення з відповідача суми пені в розмірі 15442,57 грн., суд відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочу платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи те, що умовами договору поставки від 17.04.2018, сторони не передбачили нарахування пені в разі прострочення відповідачем строків оплати товару, наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, дають підстави для висновку суду про неправомірність нарахування позивачем пені в розмірі 15442,57 грн., в зв`язку з чим, вимога позивача про стягнення з відповідача пені - не підлягає задоволенню та суд відмовляє в задоволенні заявлених позовних вимог в цій частині.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть - АЗС-Україна, є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 123, 126, 129, 165, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 247, 252, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Горизонт" (62232, Харківська область, Золочівський район, с. Олександрівка, вул. Ломоносова, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" (36010, м. Полтава, вул. Половки, 62, ) суму заборгованості за договором поставки в розмірі 75440,10 грн., інфляційні втрати в розмірі 4198,83 грн., 3% річних в розмірі 1288,78 грн., судові витрати в розмірі 1613,18 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Татнєфть-АЗС-Україна" (36010, м. Полтава, вул. Половки, 62, );

Відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство "Горизонт" (62232, Харківська область, Золочівський район, с. Олександрівка, вул. Ломоносова, 19, ).

Повне рішення складено 15.07.2019

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1378/19