ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2019 р. Справа№ 910/19842/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 18.06.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 06.02.2019р.

у справі № 910/19842/17 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Державного підприємства "Бродівське лісове господарство"

до 1) Закарпатської митниці ДФС

2) Державної казначейської служби України,

третя особа - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 158 848,82 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2017 року Державне підприємство "Бродівське лісове господарство" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди в розмірі 197 111,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність правових підстав для покладення на державу відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, у розмірі вартості наданих Публічним акціонерним товариством "Укрзалізниця" послуг (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів) на загальну суму 197 111,30 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2018, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 у справі №910/19842/17, позовні вимоги Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" задоволено повністю.

Постановою Верховного суду 08.10.2018 касаційну скаргу Закарпатської митниці ДФС задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 у справі № 910/19842/17 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд вказав, що суди не надали належної оцінки та не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми збитків; не дослідили та не з`ясували, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складових; не встановили, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); не досліджено та не з`ясовано судами і періоду, за який проводилися спірні нарахування.

02.11.2018 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог (вих.. №531 від 30.10.2018), в якій позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди в розмірі 158 848,82 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2019 у справі №910/19842/17 позовні вимоги задоволено.

За рішенням суду присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" шкоду, заподіяну внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, в розмірі 158 848, 82 грн.

Присуджено до стягнення з Закарпатської митниці ДФС на користь Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" суму судових витрат в розмірі 4 651, 65 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, неправомірні дії (протиправну бездіяльність) відповідача-1, що встановлено у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16, наявність шкоди у розмірі 158 848,82 грн. (витрати, понесені позивачем за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання зазначеного вагону у строк, після 30 дня затримки вагону), причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою (витрати, понесені позивачем, за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання вагону, були понесені внаслідок затримки вагонів відповідачем 1), внаслідок чого господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача майнової шкоди в розмірі 158 848,82 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач-1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги, тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем, в порушення вимог статті 74 ГПК України, не доведено належними та допустимим доказами наявність та розмір шкоди, яка виникла внаслідок дій Закарпатської митниці.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, які регламентують відшкодування деліктної шкоди, а саме, в порушення норм статті 1173 ГПК України стягнуто шкоду, завдану суб`єктом владних повноважень, при відсутності преюдиційного судового рішення, яким би були визнані протиправні дії митниці за період часу використання спірних залізничних вагонів. Крім того, матеріали справи не вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Закарпатської митниці по забезпеченню здійснення митного контролю та сплатою перевізнику плати за надані послуги перевезення.

Відповідач-1 також посилається на неправомірність вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. при заявлених позовних вимогах у розмірі 158848,82 грн., оскільки позивачем не подано жодних доказів на підтвердження дійсного факту надання правової допомоги (відсутні акти виконаних робіт; позовна заява та зава про зменшення позовних вимог підписана керівником позивача, а не адвокатом; за платіжним дорученням неможливо ідентифікувати проведену оплату з надання правової допомоги саме по цій справі).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її вимог, просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-2 та третьою особою не було надано відзивів на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка учасників у судове засідання

В судове засідання 18.06.2019 представники відповідачів та третьої особи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про розгляд справи в апеляційному господарському суді повідомлялись належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за шрих-кодами 361 (вх..;09.2-04/60705/19 від 29.05.2019), 370 (вх.. №09.2-04/58297/19 від 28.05.2019), 388 (вх.. №09.2-04/58268/19 від 27.05.2019).

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, враховуючи строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідачів та третьої особи, оскільки вони не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 28.12.2012 між Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" (замовник), Державним підприємством "Український транспортно-логістичний центр" (виконавець), Державним підприємством "Дарницький вагоноремонтний завод" (співвиконавець 1), та Державним підприємством "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" (співвиконавець 2) укладено договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах № 2230/1234-2012 (далі - договір перевезення), відповідно до пункту 1.1 якого виконавець та співвиконавці зобов`язуються за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов`язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у напіввагонах співвиконавця.

10.05.2016 між Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" (продавець) та Фірмою "Пізец ГмбХ" (покупець) укладено контракт № 7-2016BR (далі - контракт).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Контракту продавець продає, а покупець купує на умовах DAP (Інкотермс в редакції 2010 року) деревину паливну породи - сосна (далі - товар). Товар завантажений у залізнодорожні піввагони. Кількість товару по даному контракту становить 1 000 куб. м.

На виконання умов контракту позивач 19.05.2016 здійснив завантаження товару (лісоматеріалів) у вагон № 32261372, про що складено залізничну накладну № 549923.

19.05.2016 зазначений вагон № 32261372 замитнено Закарпатською митницею ДФС згідно з митною декларацією №209050000/2016/001548.

Однак вагон № 32261372 не пройшов митного огляду та був затриманий Закарпатською митницею ДФС на станції Батьово з 20.05.2016 по 24.10.2016, про що складені акти загальної форми № 10963, № 666, № 818, № 3518.

Організація перевезень товару (лісоматеріалів) у вагоні № 32261372 здійснювалась Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" згідно з договором перевезення.

У зв`язку з затриманням вагону № 32261372 на станції Батьово Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" як виконавцем послуг з організації перевезень вантажів за договором перевезення нараховано позивачу до оплати додаткові збори за користування вагоном, зважування, зберігання вантажу, за подачу та забирання вагонів на загальну суму 197 111,30 грн., що підтверджується розрахунком нарахованої суми з розбивкою поденно та помісячно з переліком усіх наданих послуг із вказівкою їх вартості за кожен день та місяць простою вагону № 32261372, починаючи з дати оформлення накладної № 549923, розмежовуючи при цьому нараховану суму з врахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону № 32261372 та по дату закінчення затримки.

Позивач оплатив вартість наданих Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" послуг в сумі 197 111,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 24.05.2017 № 1326 на суму 197 111, 30 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16 за позовом Державного підприємства "Самбірське лісове господарство", Державного підприємства "Бродівське лісове господарство", Державного підприємства "Буське лісове господарство", Державного підприємства "Бібрське лісове господарство", Державного підприємства "Турківське лісове господарство", Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство", Державного підприємства "Сколівське лісове господарство", Державного підприємства "Золочівське лісове господарство" до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 та Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничного вагону, зокрема, Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" № 32261372; зобов`язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України залізничного вагону, зокрема, Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" № 32261372.

Спір у даній справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про те, що внаслідок незаконної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС позивачу було заподіяно майнову шкоду у розмірі сплачених Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" додаткових зборів на суму 158 848,82 грн. (з урахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону), яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначені в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В свою чергу, стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

До суб`єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до статті 30 Митного кодексу України посадові особи та інші працівники органів доходів і зборів, які прийняли неправомірні рішення, вчинили неправомірні дії або допустили бездіяльність, у тому числі в особистих корисливих цілях або на користь третіх осіб, несуть кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та іншу відповідальність відповідно до закону.

Шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Таким чином спеціальною нормою (статтею 30 Митного кодексу України) також передбачено відшкодування збитків, заподіяних органами митної служби громадянам чи юридичним особам під час виконання ними своїх повноважень.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу митної служби України та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, при зверненні до суду з вимогами про стягнення з державного бюджету майнової шкоди, заподіяної неправомірними діями органу державної влади, позивачем повинно бути доведено наявність протиправної поведінки відповідного органу, сам факт заподіяння шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та протиправною поведінкою відповідача.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на недотримання Закарпатською митницею ДФС порядку проведення митного контролю вагону № 32261372 та пов`язує неправомірність дій вказаного органу державної влади з висновками Львівського окружного адміністративного суду, які викладені у постанові від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16.

Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митні формальності - це сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Статтею 318 Митного кодексу України визначено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частини другої статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частинами першою та другою статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов`язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Діяльність залізниці регулює Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.

Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

Пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, визначено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.

З огляду на викладене власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.

Як вбачається з матеріалів справи, Львівським окружним адміністративним судом у справі № 813/2237/16 було встановлено, що Закарпатською митницею ДФС не здійснено визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску, у тому числі залізничного вагону № 32261372, через державний кордон України у строк, встановлений статтею 199 Митного кодексу України. В адміністративній справі також було встановлено, що митне оформлення товару у залізничних вагонах розпочалося з дати, що підтверджена відмітками органу доходів і зборів на вантажно-митних деклараціях, які знаходяться в матеріалах справи.

При розгляді даної справи господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже наявність у діях Закарпатської митниці ДФС неправомірної поведінки, у формі бездіяльності, яка полягає у нездійсненні визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску, у тому числі залізничного вагону № 32261372, через державний кордон України у строк, встановлений статтею 199 Митного кодексу України, було встановлено в межах адміністративної справи № 813/2237/16 та не підлягає повторному доведенню в межах даної справи.

Верховний Суд в постанові від 08.10.2018, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у даній справі, вказав, що господарські суди, обмежившись посиланням на обґрунтованість позивачем розміру збитків, понесених внаслідок затримки Закарпатською митницею ДФС спірного вагону, не надали належної оцінки та не перевірили розрахунок заявленої до стягнення суми збитків; не дослідили та не з`ясували, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складових; не встановили, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); не досліджено та не з`ясовано судами і періоду, за який проводилися спірні нарахування. Саме лише посилання суду на розрахунки за затримку вагона №32261372, без належного їх аналізу, не можуть бути підтвердженням наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями митниці та шкодою саме в сумі 197 111,30 грн. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог саме в зазначеній сумі.

Враховуючи вказівки Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.10.2018 у даній справі, при новому розгляді справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`яти днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.

Ураховуючи положення наведеної вище норми закону та відповідні заперечення відповідача 1, позивачем під час нового розгляду справи було зменшено позовні вимоги до суми, нарахованої за період, що перевищує 30-денний строк, встановлений у частині першій статті 199 Митного кодексу України, а саме заявлено вимоги про стягнення 158 848,82 грн.

На виконання вказівок Верховного Суду судом, з метою з`ясування правильності розрахунку ціни позову, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача судом першої інстанції залучено Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", та зобов`язано третю особу надати суду обґрунтовані пояснення по суті справи.

Наданими суду копіями актів загальної форми № 10963, № 666, № 818, № 3518, розрахунками та поясненнями третьої особи підтверджується, що у зв`язку з затриманням вагону № 32261372 на станції Батьово Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" як виконавцем послуг з організації перевезень вантажів за Договором перевезення здійснено нарахування позивачу платежів за користування вагоном, зберігання вантажу, зважування вагону, подання та забирання вагону на загальну суму 197 570,00 грн. на підставі Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, що підтверджується розрахунком нарахованої суми з розбивкою погодинно та щодобово з переліком наданих послуг, із вказівкою їх вартості за кожен день (годину) простою вагону № 32261372, починаючи з дати оформлення накладної № 549923.

При цьому, з урахуванням 30-денного строку з дати затримання вагону № 32261372 та по дату закінчення затримки залізницею нараховано платежі на загальну суму 158 848,82 грн., з яких:

112 042,90 грн. - сума, нарахована за користування вагоном у період з 19.06.2016 21:00 год. до 24.10.2016 14:30 год. (3042 год.),

43 609,12 грн. - сума, нарахована за зберігання вантажу (128 діб);

3 196,80 грн. - сума, нарахована за подавання та забирання вагонів.

Пунктом 1.1.12 Збірника тарифів встановлено, що до всіх базових ставок плати застосовується коефіцієнт, установлений для даного вантажу та виду відправки, тому для нарахування плат та зборів, що вказані в розділах ІІ та ІІІ Збірника тарифів, плати за користування вагонами і контейнерами, що вказана у розділі ІV Збірника тарифів, застосовується коефіцієнт - 2,302.

Твердження відповідача-1 про те, що перевезення здійснювалось у власному вагоні позивача, а тому безпідставно нараховано плату за користування вагоном, є безпідставними, оскільки за умовами договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах № 2230/1234-2012 від 28.12.2012 перевезення здійснювалось у вагонах, які надавались в користування позивачу співвиконавцями.

Також необґрунтованими є доводи відповідача-1 про відсутність преюдиційного рішення суду, яким би було встановлено конкретний період неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17. А саме, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюється нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

У даному випадку суд зазначає, що початок періоду неправомірної бездіяльності відповідача-1 встановлено у законі, а саме у ч. 1 ст. 199 Митного кодексу України (понад 30 днів з моменту прибуття у пункт пропуску).

Отже, судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, було перевірено розрахунок заявленої до стягнення суми шкоди в сумі 158 848,82 грн., досліджено та з`ясовано, з чого складаються нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" і сплачені позивачем у цьому випадку додаткові збори, тобто їх складові; встановлено, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); досліджено та з`ясовано період, за який проводилися спірні нарахування.

Відтак, розрахунок ціни позову на суму 158 848,82 грн. є обґрунтованим та документально підтвердженим.

За таких обставин, при новому розгляді справи судом встановлено наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме, неправомірні дії (протиправну бездіяльність) відповідача-1, що встановлено у постанові Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16, наявність шкоди у розмірі 158 848,82 грн. (витрати, понесені позивачем за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання зазначеного вагону у строк, після 30 дня затримки вагону), причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою (витрати, понесені позивачем, за користування вагоном № 32261372, зберігання вантажу, подання та забирання вагону, були понесені внаслідок затримки вагонів відповідачем 1), внаслідок чого господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача майнової шкоди в розмірі 158 848,82 грн.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 17.12.2018 у справі № 910/17912/17 у спорі, що виник між тими ж сторонами за подібних фактичних обставин.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" та стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, в розмірі 158 848, 82 грн.

Щодо вимог позивач про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 15000,00 грн. колегія суддів зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 30.10.2018 між Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" (клієнт) та Адвокатським об`єднанням "Парпан і партнери" (адвокатське об`єднання) укладено договір № 30/10/18 про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручив, а адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу з підготовки та написання документів правого характеру щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 197 111,30 грн, заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, та здійснення представництва інтересів замовника в Господарському суді міста Києва в межах розгляду справи № 910/19842/17.

Адвокатське об`єднання зобов`язалось опрацювати надані клієнтом матеріали та готувати до Господарського суду міста Києва документи правового характеру, здійснювати представництво інтересів клієнта в суді (п. п. 2.1.1, 2.1.2 договору від 30.10.2018 № 30/10/18)

Згідно з пунктом 4.1 договору від 30.10.2018 № 30/10/18 за надання правової допомоги, передбаченої цим договором, клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар в розмірі 15 000,00 грн без ПДВ впродовж 3 (трьох) календарних днів після підписання договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами ч.ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу судових витрат визначено ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із частинами 4, 8 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу адвокатом подано до суду копію платіжного доручення № 2647 від 30.10.2018 на суму 15 000,00 грн. При цьому, приймаючи до уваги зазначене у платіжному дорученні призначення платежу "оплата зг. Д. № 30/10/2018 від 04.10.2018 про надання правової допомоги без ПДВ", господарський суд вважає, що неправильна дата договору є опискою, зважаючи на дату платежу та правильне зазначення інших відомостей (номеру договору, найменування платника та отримувача коштів, ціни договору).

Представником позивача також долучено до матеріалів справи ордер серії ЛВ № 099179 на надання правової допомоги, виданий 07.11.2018 на ім`я адвоката Гейвича Михайла Миколайовича, а також судом першої інстанції отримано витяг щодо адвоката з Єдиного реєстру адвокатів України.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивачем були понесені витрати на професійну правову допомогу на суму 15 000,00 грн. За правильним висновком суду першої інстанції, розмір гонорару адвоката, який зафіксовано в твердій сумі у договорі про надання правової допомоги, є пропорційним до предмета спору, враховуючи ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.

Частиною 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем-1, який заперечує проти заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу, не доведено неспівмірності таких витрат. Відсутність у матеріалах справи акту виконаних робіт не спростовує факту надання правової допомоги позивачу та розміру таких витрат з огляду на наявність інших доказів, як-то копії договору № 30/10/18 від 30.10.2018, в якому встановлено фіксований розмір гонорару адвоката, ордеру серії ЛВ № 099179 на надання правової допомоги від 07.11.2018, розрахунку суми судових витрат, що узгоджується з приписами ст. 126 Господарського процесуального кодексу України. Адвокат був присутнім у всіх чотирьох судових засіданнях у суді першої інстанції під час розгляду справи № 910/19842/17, діяв в інтересах клієнта та надавав усні пояснення по суті справи.

Враховуючи наведене, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу, приймаючи до уваги, що відповідачем-1 не було доведено неспівмірності таких витрат, господарський суд дійшов правильного висновку щодо покладення на відповідача-1, з неправильних дій якого виник даний спір, понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу в сумі 15 000,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить.

При цьому, доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2019 у справі №910/19842/17 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2019 у справі №910/19842/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2019 у справі №910/19842/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/19842/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено: 12.07.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка