ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року Справа № 915/1436/19
м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Ковальжи А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, пр.-т. Миру, 62-А, м. Миколаїв, 54056 ()

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна фірма УКРІНБУД, вул. 2-А Слобідська, 73/2, м. Миколаїв, 54055 ()

про стягнення коштів в розмірі 14 855, 48 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Максимцева Л.В., довіреність № 627 від 12.02.2019 року;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернувся Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна фірма УКРІНБУД заборгованості у розмірі 14 855, 48 грн., у тому числі: 13 755, 91 грн. заборгованості за договором № 267 про відшкодування вартості спожитих комунальних послуг від 11.07.2018 року; 852, 92 грн. пені; 174, 65 грн. збитків внаслідок інфляційних процесів; 72,00 грн. 3 % річних.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 22.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 20.06.2019 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.06.2019 року оголошено перерву в судовому засіданні до 16.07.2019 року.

Відповідач явку повноважного представника в судові засідання 20.06.2019 року та 16.07.2019 року не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (арк. 37, 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 16.07.2019 року судом відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.
Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про стягнення грошової заборгованості. Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору про відшкодування вартості спожитих комунальних послуг № 267 від 11.07.2018 року, а саме: зобов`язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за отримані послуги, внаслідок чого позивачем заявлено до стягнення заборгованість у спірній сумі та нараховано відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3 % відповідно до умов договору та вимог законодавства. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 193 ГК України, ст. 526, 610, 625 ЦК України та умовами договору.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.
Відповідач не скористався наданим йому ч. 1, 2, 4 ст. 161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

11.07.2018 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Миколаїв (виконавець) та ТзОВ Будівельна фірма УКРІНБУД (замовник) було укладено договір № 267 про відшкодування вартості спожитих комунальних послуг (арк. 10-11).

Відповідно до п. 6.1 Договору цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 30.11.2018 р., а в частині розрахунків до повного їх завершення. Відповідно до п. 3 статті 631 Цивільного Кодексу України сторони домовилися, що умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 11.07.2018 р.

Відповідно до п. 6.2 Договору договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд умов.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідно до умов цього договору виконавець забезпечує замовника електричною енергією (місце розташування об`єкта: Миколаївська область, м. Миколаїв (територія в/м 72 в/ч А0224). У свою чергу, замовник відшкодовує вартість спожитої електричної енергії згідно тарифів АТ «Миколаївобленерго». Електроенергія обліковується, згідно лічильника (Додаток 1).

Відповідно до п. 2.3 Договору замовник зобов`язується протягом п`яти днів з дати одержання акту прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується, повернути виконавцю один примірник оригіналу такого акту, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акту прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується. У випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання протягом п`яти днів з моменту отримання акту, такий акт вважається підписаним споживачем без зауважень.

Відповідно до п. 3.1 Договору замовник здійснює повну попередню оплату вартості очікуваного обсягу споживання на відповідний розрахунковий період (наступний за звітнім місяць) не пізніше 5 (п`яти) календарних днів до початку розрахункового періоду.

Відповідно до п. 3.2 Договору остаточний розрахунок відшкодування за спожиту, протягом розрахункового періоду електричну енергію, замовник здійснює виконавцю на підставі виставленою рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, та актів прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується.

Відповідно до п. 3.3 Договору покази лічильників надаються замовником 20-го числа звітного місяця. На підставі яких виконавцем виписуються та надаються рахунки для сплати та акти прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується.

Відповідно до п. 2.3 Договору замовник зобов`язується проводити остаточний розрахунок відшкодування за спожиту в розрахунковому періоді електричну енергію протягом 5 (п`яти) операційних днів з моменту отримання рахунку за спожиті послуги, шляхом перерахування коштів на рахунок, вказаний в даному договорі. Оплата здійснюється, згідно актів прийняття-передавання електроенергії, що відшкодовується та рахунків, виставлених виконавцем по діючим тарифам та розцінкам, встановленим постачальною організацією - ПАТ «Миколаївобленерго» - для КЕВ м. Миколаїв на момент виставлення рахунку.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем в установлені строки та на встановлених умовах було забезпечено відповідача електроенергією протягом січня-березня 2019 року на загальну суму 13 755, 91 грн., що підтверджується актами виконаних робіт № 39 від 21.01.2019 року, № 65 від 20.02.2019 року та № 174 від 20.03.2019 року (арк. 17-19).

Акти не підписано відповідачем, проте в силу п. 2.3 договору акти вважаються підписаними споживачем без зауважень, оскільки позивачем надіслано на адресу відповідача акти для підписання (арк. 12, 14). Проте, суду не подано доказів обґрунтованої відмови відповідача від підписання актів.

Для проведення оплати позивачем виставлено відповідачу рахунки на суму 13 755, 91 грн., а саме:

- рахунок № 39 від 21.01.2019 року на суму 9 172, 52 грн. (арк. 13);

- рахунок № 65 від 20.02.2019 року на суму 3 366, 51 грн. (арк. 15);

- рахунок № 174 від 20.03.2019 року на суму 1 216, 88 грн. (арк. 16).

Факт направлення рахунків підтверджується листами № 666 від 14.02.2019 року та № 1344 від 25.03.2019 року (арк. 12, 14).

Факт отримання відповідачем 14.02.2019 року листа № 666 від 14.02.2019 року підтверджується підписом на самому листі, а факт отримання відповідачем 08.04.2019 року листа № 1344 від 25.03.2019 року підтверджується підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (арк. 14 на звороті).

14.03.2019 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 1193 про сплату заборгованості за договором № 267 від 11.07.2018 року про відшкодування вартості спожитих комунальних послуг (арк. 20). Факт отримання відповідачем 22.05.2019 року претензії № 1193 від 14.03.2019 року підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. 21).

Невиконання відповідачем зобов`язання з відшкодування вартості спожитих комунальних послуг і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

1. Щодо вимоги про стягнення суми основного боргу.
На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з розрахунку заборгованості в позовній заяві станом на день звернення до суду із даним позовом заборгованість відповідача перед позивачем становила 13 755, 91 грн. (арк. 4 на звороті).

На виконання вимог ухвали суду позивачем надано додаткові пояснення, до яких долучено платіжні доручення та зазначено, що сума заборгованості в розмірі 13 755, 91 грн. була сплачена у повному обсязі після подання позовної заяви (арк. 46).

Судом встановлено, що:

- 17.05.2019 року (до відкриття провадження у даній справі) відповідачем проведено оплату в сумі 6 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 360 від 17.05.2019 року (арк. 47);

- 24.05.2019 року (після відкриття провадження у даній справі) відповідачем проведено оплату в сумі 6 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 363 від 24.05.2019 року (арк. 48);

- 06.06.2019 року (після відкриття провадження у даній справі) відповідачем проведено оплату в сумі 3 012, 02 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 373 від 06.06.2019 року (арк. 49).

Всього 15 012, 02 грн.

В додаткових поясненнях позивачем зазначено, що оплата згідно платіжного доручення № 373 від 06.06.2019 року здійснена в рахунок погашення боргу за березень 2019 року (є предметом спору у даній справі) та квітень 2019 року (не входить в предмет спору у даній справі).

Судом встановлено, що в платіжному дорученні № 373 від 06.06.2019 року відповідачем зазначено наступне призначення платежу «відшкодування за спожиту електроенергію по дог. № 267 в сумі 2 844, 18 грн., за водокористування по дог. № 268 в сумі 167, 84 грн.».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що основний борг по даній справі сплачено відповідачем в повному обсязі. При цьому, оплату в розмірі 6000 грн. сплачено до відкриття провадження у даній справі, а оплату в розмірі 7 755, 91 грн. - після відкриття провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 16.07.2019 року усно зазначила, що кошти в сумі 2 844, 18 грн. були зараховані як оплата заборгованості за договором № 267 за березень 2019 року в сумі 1775, 91 грн. та квітень 2019 року в сумі 974,99 грн., а решта коштів в сумі 273, 28 грн. бухгалтерією не зараховано.

При цьому, суд зазначає, що суд не наділений правом змінювати визначене платником призначення платежу в платіжних документах. Таким чином, суд вважає, що грошові кошти в сумі 2 844, 18 грн. сплачено в погашення основної заборгованості за договором № 267 від 11.07.2018 року, оскільки договірні правовідносини між сторонами тривають, в платіжному дорученні не зазначено про оплату штрафних санкцій.

Отже, станом на день розгляду справи відповідачем повністю погашено основну заборгованість по відшкодуванню вартості спожитих комунальних послуг за період з січня 2019 року по березень 2019 року, в тому числі: оплату в розмірі 6000 грн. сплачено до відкриття провадження у даній справі, а оплату в розмірі 7 755, 91 грн. - після відкриття провадження у справі.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 16.07.2019 року закрито провадження у справі № 915/1436/19 за позовом КЕВ міста Миколаїв до відповідача ТзОВ Будівельна фірма УКРІНБУД в частині 7 755, 91 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Провадження у справі № 915/1436/19 за вказаним позовом було відкрито 22.05.2019 року, тобто ще до відкриття провадження у справі предмет спору в частині стягнення 6 000, 00 грн. основного боргу між сторонами у даній справі був відсутній.

Пунктом 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз`яснено таку підставу припинення провадження у справі як відсутність предмета спору. Зокрема, припинення провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

У новій редакції Господарського процесуального кодексу України відсутність предмета спору є підставою для закриття провадження у справі, однак суть таких правовідносин залишилась незмінною. Зважаючи на зазначене, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення заборгованості.

Суд вважає за можливе взяти до уваги вказані вище роз`яснення пленуму Вищого господарського суду України та застосувати їх за аналогією до ст. 231 ГПК України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення), зважаючи на відсутність будь-яких роз`яснень щодо спірного питання, враховуючи норми ГПК України в редакції Закону України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів від 03.10.2017 року № 2147-VIII.
Відтак, оскільки заборгованість в сумі 6 000, 00 грн. була відсутня на час відкриття провадження у даній справі, то відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, як і відсутні підстави встановлювати відсутність предмету спору як обставини, що могла б бути підставою для закриття провадження в цій частині.

Відтак, в задоволенні позову в частинні стягнення 6 000, 00 грн. основного боргу слід відмовити.

2. Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Позивачем нараховано відповідачу 72, 00 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за періоди з 21.02.2019 року по 17.05.2019 року та з 15.04.2019 по 17.05.2019 року.

Перевіривши розрахунок розміру 3% річних, виходячи з дат порушення відповідачем зобов`язання з оплати, судом встановлено, що 3 % річних становлять 76, 13 грн.

Розгорнутий розрахунок 3 %, здійснений позивачем, а також судом наявний в матеріалах справи (арк. 5 на звороті, арк. 52).
Проте, суд, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 72, 00 грн. (заявлена позивачем). В цій частині позов підлягає задоволенню.

Позивачем також нараховано відповідачу 174, 65 грн. індексу інфляції за прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 21.02.2019 та 15.04.2019 року по 17.05.2019 року.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 3.2 вищевказаної Постанови індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 року згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Судом перераховано розмір інфляційних втрат, оскільки нарахування позивачем інфляції за лютий 2019 року (з 21.02.2019 року) є помилковим. Нарахування відповідачем індексу інфляції по дням не відповідає приписам ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем нараховано індекс інфляції на заборгованість, яка тривала менше місяця.

Розмір інфляційних втрат за період з березня по квітень 2019 року від суми заборгованості 9 172, 52 грн. становить 175, 10 грн.

Проте, суд, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 174, 65 грн. (заявлено позивачем). В цій частині позов підлягає задоволенню.

3. Щодо вимоги про стягнення пені.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до п. 5.3 Договору за внесення платежів, передбачених 1.1 цього договору, з порушення термінів визначених п. 2.3 та 3.1 цього договору, замовник сплачує виконавцю пеню за весь період прострочення у розмірі двох облікових ставок НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної проплати.

Позивачем нараховано відповідачу 852, 92 грн. - пені за період з 21.02.2019 року та 15.04.2019 року по 17.05.2019 року.

Перевіривши розрахунок розміру пені, виходячи з дат порушення відповідачем зобов`язання з оплати, судом встановлено, що пеня становить 913, 64 грн.

Розгорнутий розрахунок пені, здійснений позивачем, а також судом наявний в матеріалах справи (арк. 5, 52).
Проте, суд, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення пені у сумі 852, 92 грн. (заявлено позивачем). В цій частині позов підлягає задоволенню.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 16.07.2019 року закрито провадження у справі № 915/1436/19 в частині 7 755, 91 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

В зв`язку тим, що спір виник в результаті неправильних дій відповідача, що призвело до необхідності позивачу звертатися з позовом до суду та здійснювати додаткові витрати на сплату судового збору, суд, відповідно до свого права, передбаченого ч. 9 ст. 129 ГПК України, поклав на відповідача відшкодування позивачу судового збору, про що зазначено в ухвалі від 16.07.2019 року. В ухвалі питання розподілу судового збору не вирішувалась та зазначено, що розподіл судових витрат здійснюватиметься судом в рішенні суду за результатами розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, судовий збір в розмірі 1 145, 11 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача (з урахуванням покладених судових витрат згідно ухвали суду від 16.07.2019 року про закриття провадження у справі в частині).

Судовий збір в розмірі 775, 89 грн. слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові в частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна фірма УКРІНБУД, вул. 2-А Слобідська, 73/2, м. Миколаїв, 54055 () на користь позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, пр.-т. Миру, 62-А, м. Миколаїв, 54056 ():

- 852, 92 грн. (вісімсот п`ятдесят дві грн. 92 коп.) пені;

- 72, 00 грн. (сімдесят дві грн. 00 коп.) 3 % річних;

- 174, 65 грн. (сто сімдесят чотири грн. 65 коп.) інфляційних втрат;

- 1 145, 11 грн. (одна тисяча сто сорок п`ять грн. 11 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. Відмовити в позові в частині стягнення основного боргу в сумі 6 000, 00 грн. (шість тисяч грн. 00 коп.).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.07.2019 року.

Суддя Е.М. Олейняш