РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.07.2019Справа № 910/1978/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІС-СІТРОЕН-ЦЕНТР»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Воздвиженка»

про витребування рухомого майна з чужого незаконного володіння.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача Осипчук Н.О. (адвокат);

від відповідача Кривоспицька А.Ю. (адвокат).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АІС-СІТРОЕН-ЦЕНТР» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс Воздвиженка» про витребування з чужого незаконного володіння відповідача рухомого майна у кількості 200 одиниць, згідно наведеного у позові переліку, на загальну суму 453485,00 грн., що на праві власності належить позивачу та про зобов'язання відповідача передати позивачу рухоме майно, що залишилося за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20 в нежитлових приміщення (автосалони Сітроен), загальною площею 724,00 кв.м., нежитлових будівлях «літ.Б», «літ.Т», нежитлових приміщеннях (виробничо-складський комплекс (СТО) загальною площею 1832,88 кв.м., нежитлових будівлях «літ.Б», «літ.З», «літ.Р», згідно наведеного у позові переліку у кількості 200 одиниць, на загальну суму 453485,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не допускає позивача до приміщень забрати з них належне позивачу на праві власності рухоме майно.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, підтримав, вважав їх обґрунтованими та правомірними, просив суд позов задовольнити.

Відповідач вимоги позову не визнав, пославшись у відзиві на необґрунтованість вимог позивача, вказуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування у нього права володіння та користування майном, фактичне існування в натурі цього майна, як предметів матеріального світу, на момент звернення до суду з позовом, факту вибуття майна з володіння позивача та факту наявності цього майна у незаконному володіння відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ТОВ «АІС-ЦЕНТР-СІТРОЕН» на підставі Договору суборенди нерухомого майна №СУ/НА-01 від 29.12.2017 року укладеного з ТОВ «НОВІ АВТО» орендувало нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення (автосалони Сітроен), загальною площею 724,00 кв.м., нежитлових будівель «літ.Б», «літ.Т», що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20, нежитлові приміщення (виробничо-складський комплекс (СТО) загальною площею 1832,88 кв.м., нежитлових будівель «літ.Б», «літ.З», «літ.Р», що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20 та асфальтований майданчик загальною площею 2775,00 кв.м. за вказаною адресою.

Зазначений договір укладено ТОВ «НОВІ АВТО» на підставі Договору оренди нерухомого майна №ИН/СА017-31 від 29.12.2017 укладеного з ТОВ «ІКК «ІН-ВЕСТ».

Також 10.02.2017 між позивачем та ТОВ «НОВІ АВТО» укладено договір суборенди №СА/НА-23, відповідно до якого позивачу було передано майно, факт передачі якого було оформлено Актами приймання-передачі основних засобів.

Згідно Договору управління майном (активами) від 06.09.2018, зі змінами внесеними 11.09.2018 Додатковим Договором про внесення змін до Договору управління майном (активами), укладеним між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Національне агентство) та відповідачам - Товариством з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс Воздвиженка» (Управитель) та Акту приймання-передачі об'єкту нерухомого майна від 03.10.2018 Національне агентство передало, а Управитель прийняв об'єкт нерухомого майна, а саме: нежитлові будівлі літ. А, Б, З, І, Л,М, Р, місцезнаходження: м. Київ, пров. Балтійський, буд. 20, загальна площа 21980,1 кв.м.

Позивач вказує, що протягом тижня відповідач надав можливість частково вивезти рухоме майно, що перебувало в автосалоні (офісні меблі, офісну та комп'ютерну техніку, плазми), однак для демонтування та вивозу майна, що знаходилося на території СТО (центр кузовного ремонту) часу надано не було і в подальшому фактично перешкодили в доступі до вказаного майна, мотивуючи, що майно не може бути відокремлене від будівель СТО, в зв'язку з чим позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про організацію допуску до приміщень, де залишилося майно, що на праві володіння належить позивачу з метою вивозу зазначеного рухомого майна, але останні залишилися без відповіді.

10.12.2018 між ТОВ «НД-України» та позивачем укладено договір купівлі-продажу основних засобів за №НД/П003-17, що раніше орендувалося у ТОВ «НОВІ АВТО», згідно договору суборенди №СА/НА-23 від 10.02.2017 та яке позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача про укладення якого було повідомлено відповідача, однак на день звернення до суду з позовом майно повернуто не було.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст.16 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів.

Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред'являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.

Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно , має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

За даним позовом, позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача рухоме майно, згідно переліку у кількості 200 одиниць та зобов'язати останнього передати йому зазначене майно.

Згідно ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Таким чином, майном у розумінні Цивільного кодексу є речі та майнові права і обов'язки.

Відповідно до ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов'язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Як вказувалось вище об'єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Суд вважає, що майно перелічене в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, майно не має кольору, дату виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому, у розумінні ст. 184 Цивільного кодексу України, є замінним майном аналогічного виду.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України витребуваною може бути тільки індивідуально-визначена річ, оскільки призначенням такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи.

Враховуючи, що позивачем не зазначено будь-які описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна (що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації) можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається.

Також, позивачем не надано доказів того, що на момент взяття в управління нерухомого майна зазначене позивачем рухоме майно перебувало у вказаних приміщеннях за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 20.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін, суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.07.2019

Суддя Р.Б. Сташків