СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2019 р. Справа № 917/1615/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Єфременко О.О., довіреність №14-192 від 17.05.2019 року, свідоцтво КС №6537/10 від 23.03.2018 року;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального виробничого підприємства «Теплоенерго» м. Горішні Плавні», Полтавська область (вх. № 1707 П/1)

на рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у справі №917/1615/18 ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Іванко Л.А.) повний текст якого складено 26.04.2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунального виробничого підприємства «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» Полтавська область

про стягнення 12 058 406, 60 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у справі №917/1615/18 позов задоволено частково; стягнуто з КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5253428,00 грн. основного боргу, 2243310,08 грн. пені, 2672445,63 грн. інфляційних, 913268,68 грн. 3% річних, 166236,79 грн. витрат по сплаті судового збору.

КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у справі №917/1615/18 про стягнення з КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5253428,00 грн. основного боргу, 2243310,08 грн. пені, 2672445,63 грн. інфляційних, 913268,68 грн. 3% річних, 166236,79 грн. витрат по сплаті судового збору повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

09.11.2017 року укладено восьмисторонній договір на погашення заборгованості в сумі 6 201 521,00 грн. за природний газ за договором від 29.08.2016 року №3762/1617-ТЕ-21; з боку КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» вжито всі максимально можливі заходи щодо врегулювання заборгованості за спожитий газ для виробництва теплової енергії перед НАК «Нафтогаз України» відповідно до договору від 29.08.2016 року №3762/1617-ТЕ-21, однак в зв`язку з невиконанням зобов`язань з боку держави та НАК «Нафтогаз України», на день звернення позивача з позовом до суду за відповідачем рахується кредиторська заборгованість в сумі 5 253 428,00 грн. по вказаному договору, а не 6 201 521,00 грн..

За змістом договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов`язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору та перерахувати кошти не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок.

Підстави для стягнення пені за умовами договору поставки природного газу та застосування наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України відсутні, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків за поставлений відповідно до договору природний газ.

Застосування санкцій, передбачених договором купівлі-продажу природного газу та наслідків за порушення грошового зобов`язання можливо вразі здійснення оплати поза межами порядку і строків, встановлених договорами про взаєморозрахунки, які діяли, відповідно до п.18 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» на рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у даній справі; позивачу встановлено строк до 05.07.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 10.07.2019 року.

08.07.2019 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання (вх.№6344), в якому останній просить розгляд справи відкласти на більш пізній строк (після 24 липня), у зв`язку з відпусткою юриста підприємства ОСОБА_1, яке долучено до матеріалів справи.

До клопотання долучено наказ керівника підприємства №369 від 01.07.2019 року про надання відпустки, в якому зазначено, що з 09.07.2019 року по 24.07.2019 року ОСОБА_1 перебуватиме у відпустці 16 календарних днів.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 202, ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку за клопотанням учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Так, в обґрунтування клопотання апелянт посилається на неможливість представника підприємства юриста ОСОБА_1 взяти участь у судовому засіданні у зв`язку з її відпусткою відповідно до наказу №369, виданого керівником підприємства 01.07.2019 року.

Разом з тим, за матеріалами справи, копію ухвали суду від 04.06.2019 року відповідач отримав 10.06.2019 року, тобто, на день видання наказу № 369, а саме - 01.07.2019 року, керівнику підприємства було відомо про те, що розгляд апеляційної скарги відповідно до ухвали суду від 04.06.2019 року відбудеться 10.07.2019 року, що свідчить про обізнаність його про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, з огляду на приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав.

Також, відповідно до ч.1 ст.58 ГПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом ч. 3 ст. 56 ГПК України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

У підпункті 11 п.16 розділу I Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 року №1401-VIII зазначено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

А тому, посилаючись на неможливість направлення свого представника, а саме - юриста ОСОБА_1 у судове засідання, відповідач не зазначив в чому полягає необхідність та можливість участі саме цього представника в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду, у зв`язку з чим не обґрунтував об`єктивної необхідності у відкладенні розгляду даної скарги.

Отже, у зв`язку з недопущенням затягування судового процесу, що може привести до порушення вимог статті 69 Господарського процесуального кодексу України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 10.07.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у справі №917/1615/18 залишити без змін.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 04.06.2019 року відповідачу у справі додано фіскальний чек УДППЗ "Укрпошта" від 06.06.2019 року: №757, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали суду 10.06.2019 року (а.с.207, том 1).

Крім того, вказану ухвалу суду від 04.06.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ( далі-позивач, постачальник) та КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» (далі - відповідач, споживач) укладено договір постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року (далі-Договір).

Згідно п.1.1 Договору позивач, як постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

В Додаткових угодах № 1 від 23.01.2017 року, № 2 від 14.02.2017 року, № 3 від 31.03.2017 року до Договору сторони погоджували: предмет договору, кількість та фізико-хімічні показники газу, права та обов`язки сторін, порядок та умови проведення розрахунків, ціну газу, умови відповідальності сторін, строк дії договору, інші умови.

Згідно з п.3.1. Договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п.3.5 Договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією такого акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором); підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Позивач передав у власність відповідачу впродовж жовтня 2016, листопада 2016, грудня 2016, січня 2017, лютого 2017, березня 2017, квітня 2017, травня 2017, червня 2017, вересня 2017, природний газ на загальну суму 133985574,63 грн., що підтверджується двостороннє підписаними актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 року на суму 12966149,46 грн., від 30.11.2016 року на суму 18612702,73 грн., від 31.12.2016 року на суму 23604960,89 грн., від 31.01.2017 року на суму 28861341,28 грн., від 28.02.2017 року на суму 22666279,39 грн., від 31.03.2017 року на суму 15285036,68 грн., від 30.04.2017 року на суму 4315314,86 грн., від 31.05.2017 року на суму 3260308,56 грн., від 30.06.2017 року на суму 2402962,5 грн., від 30.09.2017 року на суму 2010518,28 грн.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Частина заборгованості відповідача перед позивачем за природний газ погашена шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005року № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" Головне управління державної казначейської служби України у Полтавській області (сторона №1), Департамент фінансів Полтавської облдержадміністрації (сторона № 2), КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» (сторона № 3), НАК «Нафтогаз України» (сторона остання) підписали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання транспортування розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

Відповідач свої договірні зобов`язання по оплаті за фактично переданий природний газ виконав частково, за розрахунком позивача, несплачена сума боргу відповідача за Договором складає 6201521,00 грн..

Згідно пункту 8.2 Договору, у разі прострочення споживачем оплати відповідно до пункту 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Позивачем нараховано відповідачу за неналежне виконання умов Договору: пеню у розмірі 2271174,3 грн., 3% річних у розмірі 913268,68 грн. та 2672445,63 грн. інфляційних втрат.

Відповідач зазначає, що КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» з метою організації проведення взаєморозрахунків було укладено восьмисторонній договір від 17.10.2018 року на погашення заборгованості в сумі 556293 грн. за природний газ згідно договору від 29.08.2016 року № 3762/1617-ТЕ-21 з НАК "Нафтогаз України" і відповідно до платіжного доручення № 1 ним 23.11.2018 року сплачено позивачу зазначені кошти в рахунок погашення боргу.

Додатково, КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» з метою організації проведення взаєморозрахунків було укладено восьмисторонній договір від 07.11.2018 року на погашення заборгованості в сумі 391800 грн. за природний газ згідно договору від 29.08.2016 року № 3762/1617-ТЕ-21 з НАК «Нафтогаз України» і відповідно до платіжного доручення № 2, 29.11.2018 року сплатило позивачу зазначені кошти в рахунок погашення боргу.

Так, наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень підтверджується, що КП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» сплатило позивачу в рахунок погашення боргу за Договором 948093 грн., проте вказана сума оплати не врахована позивачем у розрахунку. Отже, за даними КП «Теплоенерго» основна сума боргу по Договору на момент прийняття рішення по справі складає 5253428,00 грн.

Вказане вище стало підставою для звернення КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області.

16.04.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору.

Господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи слідує, що сторонами у п. 6.1. Договору погоджено остаточний строк оплати за переданий газ, а саме: до 25-го числа (включно) місця, наступного за місяцем поставки газу.

Поставка природного газу по договору підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання - передачі природного газу.

Господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунку основної заборгованості не враховано оплату відповідача, здійснену за платіжним дорученням № 1 від 23.11.2018 року на суму 556293,00 грн., яка проведена банком 23.11.2018 року та платіжним дорученням № 2 від 29.11.2018 року на суму 391800,00 грн., проведена банком 30.11.2018 року, тобто, заборгованість відповідача за поставлений природний газ за Договором постачання природного газу № 3762/1617-ТЕ-24 від 29.08.2016 року на день звернення позивача до суду становить 5253428,00 грн. та зроблено обгрунтований висновок про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 5253428,00 грн. та відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 948093 грн..

За таких обставин не приймаються аргументи апелянта на те,що поза увагою господарського суду першої інстанції залишився той факт, що 09.11.2017 року укладено восьмисторонній договір на погашення заборгованості в сумі 6 201 521,00 грн. за природний газ за договором від 29.08.2016 року №3762/1617-ТЕ-21 та, що відповідно до умов якого на день звернення позивача з позовом до суду за відповідачем рахується кредиторська заборгованість в сумі 5 253 428,00 грн. по вказаному договору, а не 6 201 521,00 грн..

Щодо вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем свої обов`язки в частині оплати за поставлений у жовтні - грудні 2016 року, січні 2017 року - червні 2017 року та вересні 2017 року природний газ по Договору у строки, які визначено його умовами, належним чином виконано не було, що підтверджується довідкою по операціях за Договором.

Також, місцевий господарський суд обґрунтовано не прийняв посилання відповідача на те, що договори про організацію взаєморозрахунків змінили строки виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі договору № 3762/1617-ТЕ-21 від 29.08.2016 року, оскільки Договір про організацію взаєморозрахунків № 161/332-в від 09.11.2017 року не містить строків виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем, а в п.18 даного Договору зазначено, що договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування.

З матеріалів справи слідує, що фінансування за цим Договором не здійснювалося.

Окрім того, п.8.3 Договору постачання природного газу від 29.08.2016 року №3762/1617-ТЕ-24 сторони погодили, що з урахуванням п.11.3 цього Договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до ст.625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором.

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що підстави для стягнення пені, передбаченої договором поставки природного газу та застосування наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України відсутні, оскільки на його думку, уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений відповідно до договору природний газ та, що застосування санкцій, передбачених договором купівлі-продажу природного газу та наслідків за порушення грошового зобов`язання можливо вразі здійснення оплати поза межами порядку і строків, встановлених договорами про взаєморозрахунки, які діяли.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу за прострочення строків оплати поставленого природного газу 3% річних у сумі 913268,68 грн. та інфляційні в сумі 2672445,63 грн.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок 3% річних, інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Згідно частин 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 8.2 Договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Позивач, за прострочення строків оплати поставленого природного газу, на підставі п. 8.2. договору нарахував та просив стягнути з відповідача пеню в сумі 2271174,3 грн..

Згідно ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до доданого до позову розрахунку заборгованості, позивачем нарахування пені за березень 2017 року та за вересень 2017 року здійснено більше ніж за півроку та обгрунтовано здійснив перерахунок пені, встановивши, що її розмір становить 2243310,08 грн., обгрунтовано зазначивши, що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню, а в іншій частині (27864,22 грн.) у позові щодо нарахування пені слід відмовити за безпідставністю таких вимог.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений місцевим господарським судом перерахунок розміру пені, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому місцевий господарський суд вірно вказав на те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №925/770/17 та від 30.05.2018 року у справі №908/2055/17.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову частково відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального виробничого підприємства «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2019 року у справі №917/1615/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.07.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін