СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р. Справа № 905/47/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Олійников С.І., ордер АА №117719 від 15.12.2018 року;

відповідача - Винник О.В, довіреність №08-20/16 від 11.01.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (вх. № 1756 Д/1-18)

на рішення господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у справі №905/47/19 ухвалене в приміщенні господарського суду Донецької області (суддя Матюхін В.І.) повний текст якого складено 11.05.2019 року

за позовом Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" м . Слов`янськ, смт. Билбасівка

до Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради, м. Слов`янськ

про стягнення 396 888, 68 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у справі №905/47/19 в задоволенні позову Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" до Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради, про стягнення 396 888, 68 грн., відмовлено.

Мале підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у справі №905/47/19 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" в повному обсязі; судові витрати по справі стягнути з Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Господарським судом першої інстанції зроблено висновок про те, що виплата відповідачем компенсації за здійснені позивачем у 2015 році перевезення пільгових категорій громадян залежить від надходження (або ненадходження) коштів на це з Державного бюджету та не враховано, що отримання компенсації вартості послуг з перевезення регламентовано ч.2 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні гарантії», Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року, жоден з яких не передбачає обмежень з надання пільгових послуг в разі відсутності відповідного фінансування, так само як і право на компенсування витрат за надані послуги з перевезень виникає безпосередньо на підставі закону та не залежить від здійснення такого фінансування.

Висновок господарського суду першої інстанції про те, що термін оплати за перевезення пільгових категорій громадян, здійснені позивачем впродовж 2015 року, не настав, оскільки надходжень з Державного бюджету на ці цілі не відбувалося, суперечить положенням ч.2 ст.218 ГК України, ст.617 ЦК України, відповідно до яких відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності.

Посилається на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові №915/827/17 від 05.06.2018 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" на рішення господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у даній справі; відповідачу встановлено строк до 08.07.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 15.07.2019 року .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В., суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

04.07.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6256), в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.07.2019 року представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю; представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення господарського суду першої інстанції просив залишити без змін.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

01.01.2015 року між Управлінням соціального захисту населення Слов`янської міської ради, яке у подальшому було перейменоване в Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради (замовник) та Малим підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (виконавець) був укладений договір №08-71/63 на фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Згідно п.1.1 договору фінансування витрат від перевезення громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України, здійснюється в межах затверджених бюджетом асигнувань за надану виконавцем послугу перевезення.

Відповідно до п.2.1 договору фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Згідно пунктів 4.1 та 4.2 договору він набирає чинності з 01.01.2015 і діє до 31.12.2015 року. У випадках, якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до його закінчення, договір вважається пролонгованим на наступний рік.

Ні позивач, ні управління за 1 місяць до закінчення строку дії договору не заявляли про намір його розірвати ні в 2015 році, ні в 2016 році, ні в 2017 році, ні в 2018 році, тому договір вважається пролонгований на наступні роки та на час розгляду справи є чинним.

На виконання вимог чинного законодавства позивачем протягом січня - грудня 2015 року здійснювалось перевезення автомобільним транспортом пільгових категорій населення.

Компенсаційні витрати від перевезення протягом січня - грудня 2015 року громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України становлять 282 295,00грн., що підтверджується підписаним сторонами звітом.

Позивач зазначає, що протягом періоду 2016 - 2018 роки він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про необхідність погашення заборгованості за надані послуги, однак, вказані звернення були залишені без відповіді та задоволення.

Вказане вище й стало підставою для звернення Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" з відповідним позовом до господарського суду Донецької області.

02.04.2019 року господарським судом Донецької області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, згідно ч.1 ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 ст.628 Цивільного кодексу України зазначено на те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Так, причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами умов укладеного між ними договору, зокрема п.2.1.

Позивач вказує на те, що управління мало перерахувати кошти за надані протягом 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій населення не пізніше 31.12.2015 року.

Відповідач, посилається на п.2.1. договору та зазначає, що строк оплати не наступив, оскільки кошти з бюджету не надійшли і термін договору не сплинув, а відтак, управління не порушило взяті на себе зобов`язання.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.11 та ст. 509 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.525 та ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За змістом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із несплатою відповідачем компенсаційних витрат, позивачем заявлений позов про стягнення заборгованості, пені, інфляційних та 3% річних.

Підставою для застосування штрафної санкції у вигляді пені є п.5.1 договору, відповідно до умов якого за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства з урахуванням сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату начислення пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожен день прострочки, враховуючи день сплати.

Під час розгляду справи у господарському суді першої інстанції позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість, інфляційні та 3% річних.

Умовами п.2.1 договору передбачено, що фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

З матеріалів справи слідує, що позивачем не надано доказів надходження коштів з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника для фінансування витрат від перевезення автомобільним транспортом громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України.

Також, за матеріалами справи, відповідач в ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції заявляв, а позивач підтвердив той факт , що кошти з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника, головного розпорядника коштів, для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги, не надходили.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

За умовами п.2.1 договору №08-71/63 сторони домовились, що фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

А отже, сторони у договорі визначили, що настання строку оплати за договором пов`язане з надходженням коштів з Державного бюджету.

За таких обставин, не приймаюттся аргументи апелянта щодо того, що господарським судом першої інстанції не враховано, що отримання компенсації вартості послуг з перевезення регламентовано ч.2 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні гарантії», Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 року, жоден з яких не передбачає обмежень з надання пільгових послуг в разі відсутності відповідного фінансування, так само як і право на компенсування витрат за надані послуги з перевезень виникає безпосередньо на підставі закону та не залежить від здійснення такого фінансування.

Як було зазначено вище, саме сторони у договорі визначили, що настання строку оплати пов`язане з надходженням коштів з Державного бюджету.

Також, згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що надходження коштів з Державного бюджету на рахунок відповідача є подією, яка обов`язково настане , а зворотного позивачем не доведено і під сумнів не ставилось.

Будь яких підстав для підтвердження того факту, що не будуть виділені кошти з бюджету для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги, не має.

Пункт 2.1 укладеного між сторонами договору №08-71/63 на фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян в установленому чинним законодавством порядку недійсним не визнано та він є чинним.

Тому, господарським судом першої інстанції вірно зазначено на те, що термін оплати за укладеним між сторонами договором не наступив, а відтак, позов заявлений без достатніх на те підстав та задоволенню не підлягає.

А за таких обставин, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що висновок господарського суду першої інстанції про те, що термін оплати за перевезення пільгових категорій громадян, здійснені позивачем впродовж 2015 року, не настав, оскільки, на його думку, надходжень з Державного бюджету на ці цілі не відбувалося суперечить положенням ч.2 ст.218 ГК України, ст.617 ЦК України.

Колегія суддів також зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Згідно з практикою ЄСПЛ (справа "Кечко проти України", заява № 63134/00) держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення ЄСПЛ). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17.

Між тим, правова позиція Верховного Суду відповідно до постанови №915/827/17 від 05.06.2018 року, на яку окрім іншого посилається апелянт, викладена у справі, обставини якої різняться від обставин даної справи, де позивач посилається на те, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань.

Втім, за обставинами даної справи, сторони у договорі визначили, що настання строку оплати пов`язане з надходженням коштів з Державного бюджету.

Як було зазначено вище, відповідно до п.2.1 договору фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів; договір на час розгляду справи є чинним, а строк оплати за договором ще не настав.

Окрім того, справу №915/827/17 Верховним Судом було передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 02.04.2019 року у справі №905/47/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.07.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін