ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2019 р. Справа№ 910/10986/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Тищенко А.І.
суддів: Михальської Ю.Б.
Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.07.2019
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Київського квартирно експлуатаційного управління
на рішення
Господарського суду міста Києва
від 20.03.2019р. (повний текст складено 02.04.2019)
у справі № 910/10986/18 (суддя Балац С.В.)
за позовом Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління
до Київської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ", Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК "ІМПЕРІАЛ", Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІГОРІС"
за участю Генеральної прокуратури України
про визнання незаконними та скасування рішень Київської міської ради та визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулися до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ", Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК "ІМПЕРІАЛ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІГОРІС" про визнання незаконними та скасування рішень Київської міської ради та визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а саме:
- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради ІІІ сесії V скликання від 28.09.2006 № 81/138 "Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва";
- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради ХІ сесії ІV скликання від 08.12.2005 № 585/3046 "Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва";
- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради ІІІ сесії V скликання від 31.10.2006 № 212/269 "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва";
- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради ХІІ сесії ІV скликання від 16.03.2006 № 327/3418 "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва";
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.11.2006, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 4497;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 28.03.2006, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 1113;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІГОРІС" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЖК "ІМПЕРІАЛ", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1103.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставними, незаконними, такими що порушують цивільні права та інтереси позивачів рішеннями Київської міської ради про передачу в оренду, купівлі-продажу частини земельної ділянки (кадастровий номер :82:036:0091) площею 2,1832 га, оскільки відповідно до Технічного звіту по інвентаризації земель Міністерства оборони України в Печерському районі м. Києва, розроблених у 1995 році визначено, що в межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 22,24 у Печерському районі м. Києва у користуванні Міністерства оборони України перебуває земельна ділянка площею 3, 3086 га.
Відведення земельної ділянки, що розташована в межах військового містечка здійснювалось ще у радянські часи відповідно до рішення звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради трудящих від 15.01.1951 № 5, яким обронному відомству було відведено земельну ділянку загальною площею 2,1 га, що розтащована по вул. Рибальська, 24 у Печерському районі м. Києва під військове містечко № 11.
Позивачі зазначають, що Київська міська рада не врахувала відсутність правових підстав та передумов для передачі спірної земельної ділянки в оренду та в подальшому у власність ТОВ «ЛВ Холдинг», оскільки зазначена земельна ділянка за формою власності відноситься до земель державної власності, а за цільовим призначенням до земель оборони, знаходиться в управління і користування Міністерства оборони України та перебуває на обліку в Київському квартирного-експлуатаційному управлінню, власником цієї землі є держава в особі Кабінету Міністраів України, який розпоряджається нею.
Позивачі звертають увагу суду на те, що Мінестерством оборони України не надавалась згода на вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони, а оскаржувані рішення Київської міської ради суперечать актам цивільного законодавства та порушують права та інтереси позивачів, а отже, підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а договори купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2016, 28.03.2006, 29.04.2011 недійсними.

Короткий зміст рішення господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.03.2019 у справі № 910/10986/18 у позові відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволені позову, господарський суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 15.01.1951 № 5 вирішувалося питання виключно щодо поновлення відводу земельних ділянок, тобто, продовження раніше розпочатої процедури. Даним рішенням не вирішувалося питання про передачу земельних ділянок у користування, а також не визначено розмір земельних ділянок, які підлягали відведенню, їх точне розташування та межі.
Позивачами не надано доказів отримання умов забудови від управління у справах архітектури м. Києва для будівництва інших об`єктів, які перебували на балансі позивача-2 як станом на рік продажу майна військового містечка (2006) так і станом на день вирішення даного спору по суті.
Міністреством оборони України, як до прийняття постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ так і після її прийняття, не було вчинено дій щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою та не отримано документа на право користування спірною земельною ділянкою (остаточне затвердження проекту землеустрою землевпорядною установою, отримання позивачем після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації) належним чином засвідченого документа на користування спірною земельною ділянкою).
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутність у позивача належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Також суд дійшов висновку про те, що позивачами не доведено фактичну наявність їх нерухомого майна на спірній земельній ділянці, позовні вимоги про визнання недійсними договорів № 4497, № 1113 та 1103 задоволенню не підлягають, оскаржувані позивачами рішення Київської міської ради прийняті за наявності розробленого проекту землеустрою, необхідних подальшому погоджень та з дотриманням вимог закону. Крім того, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово із прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність порушеного права позивачів, а отже не застосував строк позовної давності, клопотання про застосування якого було подано до суду першої інстанції 01.10.2018 ТОВ «ЖК «Імперіал».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київське квартирно експлуатаційне управління звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2019 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильним застосуванням і порушеням норм матеріального і процесуального права та, як наслідок, помилковими висновками щодо обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Апелянт наголошує, що для правильного вирішення зазначеної справи з метою з`ясування питання, чи виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою у Міністерства оборони України та віднесення її до тієї чи іншої форми власності, суд першої інстанції повинен був керуватися законодавством, що регулювало земельні відносини на момент прийняття рішення про виділення спірної земельної ділянки
Відповідно до ст. 72 Конституції Українською СРСР від 30.01.1937 (далі - Конституція УРСР від 30.01.1937), що діяла на момент прийняття вищезгаданого рішення виконкому, органами державної влади в областях, районах, містах, селищах і селах Української РСР були ради депутатів трудящих. Виконавчими і розпорядливими органами обласних, районних, міських, селищних і сільських Рад депутатів трудящих є вибирані ними виконавчі комітети. Згідно ст. 73 Конституції УРСР від 30.01.1937, Виконавчі комітети Рад депутатів трудящих (області, району, міста, селища, сіла) здійснюють керівництво культурно-політичним і господарським будівництвом на своїй території.
Відповідно до ст. 1 Загальних початків землекористування і землеустрою від 15.12.1928, суб`єктом державної власності на землю у 1951 році була держава, насамперед СРСР, яка своїми органами здійснювала і загальне управління земельним фондом, посередньо або безпосередньо експлуатацію земель.
Зазначене, на думку апелянта, спростовує висновки суду першої інстанції стосовно віднесення спірної земельної ділянки ще з 1951 року до «комунальної», в тому числі й за критерієм прийняття рішення щодо поновлення відводу земельної ділянки саме виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, оскільки на той час відповідно до вимог Земельного кодексу УРСР 1922 року усі землі перебували у державній власності, а ради депутатів виступали як органи державної влади в областях, районах, містах, селищах і селах Української РСР, а не комунальної. Також апелянт вважає, що зазначене спростовує висновок суду першої інстанції щодо необхідності відповідного рішення про передачу вказаних земельних ділянок з комунальної до державної форми власності.
Згідно з приміткою до ст. 158 Земельного Кодексу УРСР 1922 року зазначається, що відвід земель спеціального призначення здійснюється за загальними правилами провадження з землеустрою. Главою III Земельний кодекс УРСР 1922 року передбачено порядок провадження справ із землеустрою. Серед правових норм, що містяться у зазначеній главі, відсутні положення про необхідність видачі державних актів та реєстрації прав землекористування. На час відведення земельної ділянки оборонному відомству Земельний кодекс УРСР 1922 року не апелював таким поняттям як державний акт на право власності або на право постійного користування земельною ділянкою.
У відповідності з вимогами Земельного кодексу УРСР 1922 року земельна ділянка загальною площею 2,1 га, що розташована в межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 24 у Печерському районі м. Києва, була відведена оборонному відомству на підставі рішення звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 15.01.1951 № 5 «О возобновлении отвода и установлення границ земельных участков в Печерском и Ленинском районах г. Києва, занимаемых военными городками Квартирно-эксплуатационного управлення Киевского воєнного округа», відповідно до якого було відновлено відвід з встановленням меж земельних ділянок, об`єктів адміністративного, житлового та господарського призначення Квартирно-експлуатаційного управління Київського воєнного округу в Печерському та Ленінському районах м. Києва, в межах відповідно до проекту Управління по справам архітектури м. Києва від 06.02.1950, у відповідності до генплану реконструкції м. Києва та на умовах, визначених рішенням.
Апелянт вважає, що вищезазначене рішення звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 15.01.1951 № 5 було достатньою підставою для виникнення права землекористування позивача. Спірна земельна ділянка є земельною ділянкою спеціального призначення, яка виділялася для потреб Міністерства оборони України під розміщення в/м № 11. Неотримання Квартирно-експлуатаційним управлінням Київського військового округу відповідного державного акту на земельну ділянку, надану останньому у користування згідно вищезазначенго рішення не нівелює права Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції управління, на користування вказаними земельними ділянками.
Пунктом 1 Положення про місцеву державну адміністрацію, затвердженого Указом Президента України від 14.04.1992 № 252, передбачено, що відповідно до Закону України «Про Представника Президента України» державна виконавча влада в областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах міст Києва і Севастополя здійснюється місцевими державними адміністраціями - обласними. Київською та Севастопольською міськими, районними, районними в містах Києві та Севастополі.
Апелянт також зазначає, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.12.1990 № 563-ХІІ «Про земельну реформу» та на виконання спільного наказу Голови Державного комітету України по земельних ресурсах та Міністра оборони України № 34/203 від 03.12.1992 проведено інвентаризацію земель, які знаходяться в користуванні Міністерства оборони України у м. Києві.
За матеріалами інвентаризації земель, які знаходяться в користуванні Міністерства оборони України у Печерському районі м. Києва, проведеної Київським міським управлінням земельних ресурсів на підставі спільного наказу голови Державного комітету України по земельних ресурсах та Міністра оборони України від 03.12.1992 № 34/902 «Про інвентаризацію земель, що знаходяться в користуванні Міністерства оборони України», результати якої затверджені розпорядженням голови Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406 - визначено, що в межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва у користуванні Міністерства оборони України перебуває земельна ділянка загальною площею 3,3086 га.
Однак вищезазначеним розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 406 від 30.12.1995 не було припинено право користування на земельну ділянку площею 2,7516 га.
З урахуванням вимог керівних наказів Міністра оборони України, облік земель оборони в межах в/м № 11 по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва, здійснюється на підставі матеріалів інвентаризації земель оборони на території міста Києва у 1995 році, проведеної відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.12.1990 № 563-ХІІ «Про земельну реформу» та на виконання спільного наказу Голови Державного комітету України по земельних ресурсах та Міністра оборони України №34/203 від 03.12.1992.
Враховуючи вказане, апелянт вважає, що земельна ділянка в межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва відноситься за формою власності до земель державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони, знаходяться в управлінні і користуванні Міністерства оборони України та перебуває на обліку в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні.
Крім того, в процесі інвентаризації земельних ділянок Міністерства оборони України, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України 1990 року не було встановлено, що Міноборони України не використовувало земельні ділянки, протягом одного року (земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва), і протягом двох років (земельної ділянки, наданої для несільськогосподарських потреб).
На думку апелянта, посилання суду першої інстанції та саму процедуру проведеної у 1995 році інвентаризації земель оборони, як на підставу правомірності дій Київської міської ради (щодо оскаржуваних у справі рішень), а також нібито віднесення спірної землі до земель комунальної власності - не спростовують законність позовних вимог позивача, оскільки в жодному випадку не свідчать про віднесення спірної землі до земель комунальної власності, а навпаки, підтверджують інвентаризацію спірної земельної ділянки як земельної ділянки, що перебуває у користуванні Міністерства оборони України.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції всупереч законодавства не взяв до уваги статус спірної земельної ділянки, як земельної ділянки, що перебуває у користування Міністерства оборони України, а отже, правовідносини, які виникли, регулюються в тому числі - спеціальними нормативно-правовими актами у сфері регулювання порядку використання земель оборони.
Порядок погодження питань, пов`язаних із вилученням (викупом, відмовою) земельних ділянок передбачено Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі - Положення), затвердженим наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997.
Зазначеним Положенням передбачено певну процедуру відмови від користування землею, наданою для потреб Збройних Сил України, за відсутністю потреби у подальшому використанні, та передачі цієї землі місцевим органам влади згідно з ст. 27 Земельного кодексу України. Зокрема, у даному випадку вилученню земельної ділянки, що належить до земель оборони, мала передувати отримання відповідної згоди Міністра оборони України або за його дорученням начальника розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Аналогічну правову позицію висловлено у постановах від 24.02.2009 Верховного Суду України від 11.04.2017 та від 12.04.2017. Вищого господарського суду України по справах № 922/42/16, №5017/2889/2012.
Вказане свідчить про налагодження єдиної системи вирішення питання передачі до складу земель запасу органів місцевого самоврядування земельних ділянок, які знаходяться у користуванні Міністерства оборони України, які для потреб Збройних Сил України не використовуються.
Необхідність надання згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування, як зазначено в листі Вищого господарського суду України від 10.01.2010 з узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов`язаних із земельними правовідносинами та наказі Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997, є засобом контролю оборонним відомством за використанням та розпорядженням земельними ділянками, наданим у постійне користування військовим частинам та установам.
Проте, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на надання Міністром оборони України або надання останнім доручення начальнику розквартирування військ та капітального будівництва - начальнику Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України на припинення користування земельною ділянкою, щодо якої Київською міською радою було прийнято оскаржувані у справі рішення.
Апелянт вважає, що посилання суду першої інстанції на підстави, саму процедуру та наслідки проведеної у 1995 році інвентаризації земель оборони, як на підставу віднесення земельної ділянки до земель «комунальної» власності, не можуть братися до уваги, оскільки такі судження суперечать законодавству. Проведення інвентаризації та її наслідки у вигляді їх затвердження саме по собі, без законодавчо встановленої процедури, не тягло за собою та не могло тягти за собою наслідки у вигляді припинення права користування земельними ділянками оборонного відомства, а також автоматичного її віднесення до земель комунальної власності.
Відповідно до п. 2 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1282 від 29.07.2002 визначено, що військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із житловим фондом, об`єктами соціальної та інженерної інфраструктури, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони. З системного аналізу наведеного вбачається, що земельні ділянки, на яких розміщені військові містечка є землями оборони.
За переконанням апелянта, встановлений судом першої інстанції факт наявності державного нерухомого військового майна Міністерства оборони України (в тому числі того, що в подальшому було відчужене за відповідними договорами купівлі-продажу) на земельній ділянці в/м № 11 фактично підтверджує належність спірної земельної ділянки державі, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України та віднесення її до категорії земель оборони.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось учасниками справи, станом на 2004 рік на території земельної ділянки в межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва на обліку Київського квартирно- експлуатаційного управління рахувалось нерухоме військове майно, що належало державі, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, а саме: 12 будівель і споруд, з яких 5 будівель і споруд - перебували на балансі Київського квартирно-експлуатаційного управління, 7 будівель і споруд - перебували на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України «Центральний експериментальний виробничий комбінат».
Факт приналежності будівель і споруд на праві власності державі, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, (в тому числі й 7-ми будівель і споруд загальною площею 4403,20 кв. м. безумовно свідчать про те, що земельна ділянка під ними перебувала у власності держави та користуванні оборонного відомства.
Апелянт зазначає, що з аналізу оскаржуваних рішень Київської міської ради вбачається, що підставою передачі в оренду, а також в подальшому - у власність земельної ділянки загальною площею 2,1832 га Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВ-ХОЛДИНГ» нібито за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, слугував факт переходу до останнього права власності на будівлі і споруди за Договором купівлі-продажу від 21.09.2005 № 5154 та Актом приймання-передачі від 26.09.2005, які до 19.12.2004 належали державі, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України.
Однак, жодних відомостей про відчуження за цим договором земельної ділянки площею 2,1832 га дані договори не містять. Інформація щодо земельної ділянки, на якій розміщено відчужувані об`єкти нерухомого майна та питання переходу до покупця права власності чи користування на земельну ділянку - у вищевказаних договорах відсутня.
Попереднім землекористувачем - власником об`єкта нерухомості була держава, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України, а отже, на думку апелянта, висновок про те, що орган місцевого самоврядування законно розпорядився зазначеною земельною ділянкою, на якій знаходився об`єкт оборони до моменту його відчуження, є неправильним.
Відповідно до ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Отже, стосовно земель оборони закон встановлює виключне коло осіб, які можуть бути користувачами земель оборони.
Апелянт зазначає, що наявність лише Договорів купівлі-продажу будівель і споруд, без згоди Міністра оборони України на припинення права користування земельною ділянкою, без згоди та без рішення власника - держави в особі органів виконавчої влади, не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою та в жодному випадку не свідчить про дотримання визначеного чинним на момент виникнення спірних правовідносин порядку вилучення земельних ділянок з земель оборони Міністерства оборони України.
При відчуженні будівель і споруд, ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністром оборони України, ні Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, земельна ділянка не відчужувалась, будь-яких рішень щодо надання згоди на припинення права користування спірною земельною ділянкою не приймалось, заява про припинення права користування земельною ділянкою не направлялась до органу виконавчої влади як до власника, відповідні рішення уповноважених органів про припинення права користування не приймалось, права на земельну ділянку при продажу будівель відповідачам з боку Міністерства оборони України не надавались у встановленому законом порядку.
За переконанням апелянта, юридичні та фізичні особи, в тому числі й відповідачі у справі, не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Вони набули таке право власності в спосіб, який лише за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування рішень та наступного укладення договорів купівлі-продажу.
Апелянт зазначає, що враховуючи приписи законодавства та обставини відсутності згоди Міністерства оборони України на вилучення спірної земельної ділянки із земель оборони, оскаржувані рішення Київської міської ради суперечать актам цивільного законодавства і порушують права позивачів, а отже - підлягають визнанню незаконним та скасуванню, а Договори купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2006, від 28.03.2006- недійсними.
Вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2011, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІГОРІС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖК «ІМПЕРІАЛ», є похідними від попередніх договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 08.11.2006, від 28.03.2006 та також підлягає визнанню недійсним.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Генеральна прокуратура України 04.03.2019 надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує вимоги апеляційної скарги та зазначає, що висновок суду про відсутність у Міністерства оборони України права користування земельною дялнкою та відсутність факту набуття права на користування земельною ділянкою є необґрунтованим, оскільки позивачем доведено належність земельної ділянки до земель оборони та законність користування нею. Судом під час прийняття рішення не враховано та не оцінено докази, надані позивачами, судом надано перевагу та заздалегідь встаовлену силу доказам відповідачів. Не оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, чим порушено вимоги ст. 86 ГПК України.
В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю ЖК "ІМПЕРІАЛ" (відповідач-3) у відзиві, поданому до суду 06.06.2019, зазначає, що рішення суду є повністю законним, правовим, правильним, ухваленим з беззаперечним додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні будь - які підстави для його скасування, у зв`язку із чим, просить апеляційний суд повністю відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.
Крім того, відповідач-3 вказує, що він є добросовісним набувачем нерухомого майна, в т.ч., земельних ділянок по вул. Рибальської, 24/16 в Печерському районі м. Києва, адже при набутті права власності на нерухоме майно ТОВ «ЖК «ІМПЕРІАЛ» жодним чином нічого не порушило, ні вимоги діючого законодавства України, ні права, свободи та інтереси інших осіб, а тому, відсутні правові підстави зазначати ТОВ «ЖК «ІМПЕРІАЛ» у статусі відповідача. Відповідач-3 вважає, що позов Міністерства оборони України (позивач-1) та Київського квартино-експлуатаційного управління (позивач-2) є безпідставним, так як у обох позивачів відсутні правові підстави заявляти права на земельні ділянки по вул. Рибальській, 24/16 у м. Києва, оскільки зазначені земельні ділянки позивачам ніколи не належали і не належать, при цьому, позивачі не мають жодного права і повноважень позиватися про право на земельні ділянки у зв`язку з тим, що ніколи не були власниками цих земельних ділянок та, відповідно, у позивачів відсутні правові підстави ставити під сумнівність і визнавати недійсними рішення Київської міської ради № 81/138 від 28.09.2006; № 585/3046 від 08.12.2005; № 212/269 від 31.10.2006; № 327/3418 від 16.03.2006, адже вказані рішення жодним чином не посягають і не порушують права та інтереси позивачів, які до спірних земельних ділянок не мають жодного відношення, в т.ч., користування починаючи з 30.12.1995 р. по сьогодні включно.
Відповідач-3 звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України в редакції, яка діяла станом на 09.12.2004 ( момент укладення договору купівлі продажу майнового комплексу від 09.12.2004) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
З долучених до матеріалів справи № 910/10986/18 вбачається, визнається і не заперечується позивачами, що згідно договору купівлі - продажу майнового комплексу від 09.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за № 9315, Державне підприємство Міністерства оборони України «Центральний експериментальний виробничий комбінат» продало Товариству з обмеженою відповідальністю «Дніпровський контракт» 7 будівель і споруд загальною площею 4403,20 кв. м., що розташовувались за адресою м. Київ, вул. Рибальська, 24/16, а земельна ділянка, яка була відведена згідно рішення Київської міської ради № 585/3046 від 08.12.2005, була відведена саме у зв`язку з продажем майнового комплексу.
Відповідач-3 звертає увагу суду на те, що земельна ділянка за адресою м. Київ, вул. Рибальська, 22 станом на 27.02.2006 року (дату початку відведення земельної ділянки ТОВ «ЛВ-Холдинг») була проінвентаризована за Печерською районної державною адміністрацією м. Києва, яка і надавала згоду на передачу земельної ділянки ТОВ «ЛВ-Холдинг».
Згідно Висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 24.11.2006 року № 19-10033, відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року № 370/1804, ділянка за функціональним призначенням належала до території багатоповерхової житлової забудови. Тобто, відповідно до рішення 2002 року земельна ділянка не обліковувалась за цільовим призначенням як землі оборони.
На сьогодні всі оскаржувані рішення і правочини є діючими; їх законність не поставлені під сумнівність жодним чином; жодними надзорюючими і контролюючими правоохоронними органами і прокуратурою не виявлено будь - яких порушень при ухваленні рішень і укладенні правочинів; відсутні будь - які прокурорські протести, приписи, оскарження щодо будь - яких при їх ухваленні і укладанні рішень і правочинів; що зазначає тільки про одне і єдине - ухвалені рішення і укладені правочини є повністю законними, правовими, правильними і діючими, а тому, відсутні будь - які правові підстави для поставлення їх законність під найменшу сумнівність щодо їх невідповідності законодавству, відповідно, і відсутні будь - які правові підстави для визнання їх судом недійсними.
Відповідач-3 вважає, що всі рішення Київської міської ради № 81/138 від 28.09.2006; № 585/3046 від 08.12.2005; № 212/269 від 31.10.2006; № 327/3418 від 16.03.2006 та правочини, а саме - договори: купівлі - продажу від 08.11.2006, посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 4497; від 28.03.2006, посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 1113; від 29.04.2011, посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 1103, які позивачі оскаржують, є повністю законними та такими, які прийняті до вимог діючого законодавства України, не порушують права, інтереси, свободи будь яких інших осіб, а тому, відсутні правові підстави для визнання судами включно всіх інстанцій їх недійсними.
В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВ - Холинг» (відповідач-2) у відзиві, поданому до суду 06.06.2019, 18.06.2019 та зазначає, що рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні будь-які підстави для його скасування з аналогічних підстав, зазначених відповідачем-3 у відзиві на апеляційну скаргу.
Крім того, відповідач-2 та відповідач - 3 звертають увагу суду апеляційної інстанції на те, що акцентували увагу суду першої інстанції на наступних обставинах справи.
18.07.2018 року позивачі - Міністерство оборони України, Київське квартино-експлуатаційне управління звернулися до Господарського суду м. Києва з позовом про право на земельну ділянку по вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва шляхом визнання незаконними і скасування рішень Київської міської ради № 81/138 від 28.09.2006 (через 12 років); № 585/3046 від 08.12.2005 (через 13 років); № 212/269 від 31.10.2006 (через 12 років); № 327/3418 від 16.03.2006 (через 12 років) та визнання недійсними правочинів (договорів) купівлі - продажу від 08.11.2006 (через 12 років), посвідченого нотаріально, зареєстрованого в реєстрі за № 4497; від 28.03.2006 (через 12 років), посвідченого нотаріально, зареєстрованого в реєстрі за № 1113; від 29.04.2011 (через 7 років), посвідченого нотаріально, зареєстрованого в реєстрі за № 1103.
18.07.2018 р., а саме, не раніше ніж через 7-12 років включно позивачі звернулися до суду з позовом про право на земельну ділянку по вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва шляхом визнання незаконними і скасування вищевказаних рішень і правочинів.
Відповідачі наполягали на застосуванні Господарським судом м. Києва строку позовної давності три роки до включно всіх позовних вимог заявлених Міністерством оборони України (позивачем-1) та Київським квартино- експлуатаційним управлінням (позивачем-2), та одночасно застосувати судом наслідки спливу позовної давності, зазначивши, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність у 3 (три) роки, яку обидва позивачі пропустили безпідставно і без поважних на те причин ще 29.04.2011 року (з часу оформлення останнього оскаржуваного правочину).
Явка учасників у судове засідання

У судове засідання представник відповідача-4 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача-4, який повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак не скористався своїм правом участі в судовому засіданні.

Позиції учасників справи

Представник Київського квартирно експлуатаційного управління та Міністерства оборони України просить суд задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю.
Прокурор у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.
Представник відповідача-1 вважає, що при прийнятті рішень Київська міська рада діяла в межах наданих повноважень та чинного законодавства, права позивачів не порушувала, просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Представник відповідача-3 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Представник відповідача-4 не скористався своїми правами, відзив на апеляційну скаргу не надіслав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Державним підприємством Міністерства оборони України "КИЇВСЬКИЙ ГОСПРОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ ЕКСПЕРЕМЕНТАЛЬНИЙ ВИРОБНИЧИЙ КОМБІНАТ" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОВСЬКИЙ КОНТРАКТ" (покупець) 09.12.2004 укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за № 9315 (далі Договір № 9315) відповідно до предмету якого продавець продав, а покупець купив нерухоме майно, яким є майновий комплекс, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Рибальська, будинок 24/16 (далі нерухоме майно) (п. 1 Договору № 9315).
Пунктом 2 Договору № 9315 визначено, що загальна площа відчужуваного нерухомого майна становить 4403,20кв.м.
До складу нерухомого майна входять наступні об`єкти нерухомого майна, які переходять у власність покупця:
1. Будівля 2-о поверхова (Літера А), загальною площею 3764,40 кв.м.;
2. Караульна споруда (Літера Б), загальною площею 31,20 кв.м.;
3. Споруда для відходів (Літера Г), загальною площею 206,20 кв.м.;
4. Споруда для автомобілів (Літера В), загальною площею 111,00 кв.м.;
5. Склад КЕС (Літера Ж), загальною площею 181,00 кв.м.;
6. Гараж 4 бокси (Літера Е), загальною площею 87,00 кв.м.;
7. Споруда для сміття (Літера Д), загальною площею 22,40 кв.м.
Положеннями пункту 3 Договору № 9315 визначено, що вказане нерухоме майно належить державі та враховується на балансі позивача на підставі Свідоцтва про право власності на майновий комплекс серії МК № 010006968, виданого Головним управлінням комунальної власності м.Києва Київської міської державної адміністрації 11.03.2004 на підставі Наказу «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» № 1468-В від 22 грудня 2003 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 06.10.20040в реєстровій книзі № 21з-280 за реєстровим № 1067-з.
Продаж нерухомого майна здійснюється продавцем на підставі дозволу Міністерства оборони України від 24.09.2004 № 227/4319, виданого відповідно до наказу Міністра оборони України від 20.03.2004 № 100 "Про організацію представництва Міністерства оборони України".
В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2134, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОВСЬКИЙ КОНТРАКТ" реалізувало вказані вище будівлі і споруди загальною площею 4403,20 кв.м. фізичній особі ОСОБА_1 .
Між ОСОБА_1 (як продавцем) та ТОВ «ЛВ-Холдинг» (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу від 21.09.2005, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 5154 (далі Договір № 5154), відповідно до предмету якого продавець продав, а покупець купив вказані вище будівлі і споруди.
Інформація щодо земельної ділянки, на якій розміщено відчужувані об`єкти нерухомого майна та питання переходу до покупця права власності чи користування на земельну ділянку у вказаних вище договорах відсутня.
Відповідно до витягів з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Наданих Фондом державного майнаУкраїни станом на час звернення до суду на земельній ділянці військового містечка № 11 продовжують перебувати 3 (три) військові будівлі та споруди державної власності, по відношенню до яких Міністерство оборони України продовжує бути суб`єктом, що здійснює управління майном, а Київське квартирно-експлуатаційне управління балансоутримувач державного майна, а саме:
- інв. № 2 склад загальною площею 1888,9 кв.м.;
- інв. № 30 КПП загальною площею 25 кв.м.;
- інв. № 34 прибудова до КПП загальна площа 16,6 кв.м.
В обґрунтуванні позову вказано, що за результатами моніторингу відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, держаного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна було встановлено, що частина земельної ділянки кадастровий номер :82:036:0091 площею 2, 1832 га, яка відповідно до Технічного звіту по інвентаризації земель Міністерства оборони України в Печерському районі м. Києва, розроблених у 1995 році надана квартирно-експлуатаційному управлінню Київського військового округу рішенням звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради трудящих від 15.01.1951 № 5 та розташована в межах війського містечка № 11 по вулиці Рибальська, 22, 24 у Печерському районі міста Києва перебуває приватній власності ТОВ ЖК «Імперіал» для житлової та комерційної забудови.
Позивачі зазначають, що враховуючи вищевикладене, з метою перевірки інформації по вказаному факту було здійснено ряд запитів до відповідних уповноважних органів, за результатами якої встановлено наявність порушень охоронюваних прав та законних інтересів оборонного відомства на земельну ділянку площею 2, 1832 га з боку відповідачів, що зумовило зверення до суду з даним позовом, який обґрунтований таким.
Київською міською радою 08.12.2005 було прийнято рішення № 585/3046 "Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва", яким, зокрема, вирішено:
- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва.
- передати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг", за умови виконання пункту 3 цього рішення, у короткострокову оренду на 1 рік земельну ділянку площею 0,59 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв`язку з переходом права власності на майновий комплекс (договір купівлі-продажу від 21.09.2005 N 5154 та акт прийому-передачі від 26.09.2005).
На підставі вказаного рішення між Київською міською радою та ТОВ «ЛВ Холдинг» укладено договір оренди земельної ділянки від 19.12.2005 (зареєстровано в Департаменті земельних ресурсів від 19.12.2005 за № 82-6-00334), за яким Київська міська рада передала а ТОВ «ЛВ Холдинг» прийняло в оренду земельну ділянку кадастровий номер :82:036:0013 площею 0,5917.
Київською міською радою 28.09.2006 було прийнято рішення № 81/138 "Про передачу земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва", яким, зокрема, вирішено:
- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва;
- передати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг", за умови виконання пункту 3 цього рішення, у довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку площею 1,60 га для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв`язку з переходом права власності на майновий комплекс (договір купівлі-продажу від 21.09.2005 N 5154 та акт приймання-передачі від 26.09.2005).
На підставі вказаного рішення між Київською міською радою та ТОВ «ЛВ-Холдинг» було укладено договір оренди земельної ділянки від 11.10.2006 (зареєстрований в Департаменті земельних ресурсів від 12.10.2006 за № 82-6-00384), за яким відповідач-1 передав а відповідач-2 прийняв в оренду земельну ділянку, кадастровий номер :82:036:0041 площею 1,5915 га.
Київською міською радою 31.10.2006 було прийнято рішення № 212/269 "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва", яким, зокрема, вирішено:
- погодити звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва (звіт додається).
- затвердити вартість земельної ділянки у розмірі 23939123,00 грн. (двадцять три мільйони дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч сто двадцять три гривні 00 копійок) на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки від 23.10.2006).
- продати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" земельну ділянку площею 1,5915 га за 23 939 123,00 грн. (двадцять три мільйони дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч сто двадцять три гривні 00 копійок) для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва, яка перебуває в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" згідно з договором оренди земельної ділянки від 12.10.2006 N 82-6-00384.
- затвердити умови продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" земельної ділянки на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва (згідно з додатком).
На підставі вказаного рішення між Київською міською радою (продавцем) та Товарством з обмеженою відповідальністю «ЛВ Холдинг» (покупцем) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 08.11.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 4497 (далі Договір № 4497), відповідно до предмету якого продавець на підставі рішення від 31.10.2006 № 212/269 передав, а покупець купив земельну ділянку, місце розташування якої на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва, кадастровий номер :82:036:0041, площею 1,5915 га, у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки (п. 1.1 Договору № 4497).
Пунктом 1.2 Договору № 4497 визначено, що земельна ділянка, зазначена в п. 1.1, продається для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд.
Згідно з рішенням Київської міської ради від 31.10.2006 № 212/269 та Договору № 4497 у Департаменті земельних ресурсів зареєстрований державний акт від 17.11.2006 № 02-8-00118 на право власності ТОВ «ЛВ Холдинг» на земельну ділянку площею 1,5915 га з цільовим призначенням (використанням): для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд.
Київською міською радою 16.03.2006 прийнято рішення № 327/3418 "Про продаж земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-ХОЛДИНГ" для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва", яким, зокрема, вирішено:
- погодити звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва (звіт додається).
- затвердити вартість земельної ділянки у розмірі 7 228 118,00 грн. (сім мільйонів двісті двадцять вісім тисяч сто вісімнадцять гривень 00 копійок) на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки від 16.12.2005).
- продати Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" земельну ділянку площею 0,5917 га за 7228118,00 грн. (сім мільйонів двісті двадцять вісім тисяч сто вісімнадцять гривень 00 копійок) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва, яка перебуває в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" згідно з договором оренди земельної ділянки від 19.12.2005 N 82-6-00334.
- затвердити умови продажу Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" земельної ділянки на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва (згідно з додатком).
На підставі вказаного рішення між Київською міською радою, як продавцем, та ТОВ «ЛВ Ходлинг», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 28.03.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 1113 (далі Договір № 1113), відповідно до предмету якого продавець на підставі рішення від 16.03.2006 № 327/3418 продав, а покупець купив земельну ділянку, місце розташування якої на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва, площею 0,5917 га у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) зазначені у технічній документації земельної ділянки (п. 1.1 Договору № 1113).
Пунктом 1.2 Договору № 1113 визначено, що земельна ділянка, зазначена у п. 1.1, продається для експлуатації та обслуговування будівель і споруд, майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд.
Згідно з рішенням від 16.03.2006 № 327/3418 та Договору № 1113 у Департаменті земельних ресурсів зареєстрований державний акт від 31.03.2006 № 02-8-00109 на право власності ТОВ «ЛВ-Холдинг» на земельну ділянку площею 0,5917 га. з цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд.
Київською міською радою 21.12.2006 прийнято рішення № 384/441 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва", яким, зокрема, вирішено:
- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва.
- змінити цільове призначення земельної ділянки площею 2,1832 га на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва, право власності на яку посвідчено державними актами на право власності на земельну ділянку від 31.03.2006 N 02-8-00109, від 17.11.2006 N 02-8-00118, та дозволити її використання для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом.
На підставі вказаного рішення у Департаменті земельних ресурсів відповідача-1 зареєстрований державний акт від 22.01.2007 № 02-8-00123 на право власності ТОВ «ЛВ Холдинг» на земельну ділянку площею 2,1832 га з цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки: будівництво, експлуатація та обслуговування офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом.
В подальшому, ТОВ «ЛВ Холдинг» реалізовано земельну ділянку площею 2,1832 га Товариству з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА ТОРГІВЕЛЬНА ЛІНІЯ", яке, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2010 відчужило вказану земельну ділянку ТОВ «Вігоріс».
Між ТОВ «Вігоріс» як продавцем, та ТОВ «ЖК «Імперіал» як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрований в реєстрі за № 1103 (далі Договір № 1103), відповідно до предмету якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 2,1832 га, кадастровий номер 8:000 000 000:82:036:0091, що розташована на вулиці Рибальській, 24/16 у Печерському районі м. Києва , цільове призначення: будівництво, експлуатація та обслуговування офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (п. 1.1 Договору № 1103).
Міністерство оборони України (позивач-1) стверджує, що станом на 2004 рік (період укладення Договору № 9315) виникнення права власності на об`єкти нерухомості не тягло безумовного переходу права власності чи права користування на земельну ділянку під об`єктом нерухомості, а потребувало окремого договірного регулювання шляхом укладення цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і власником споруди у встановленому порядку, а не внаслідок самого лише факту набуття права власності на нерухомість.
Також позивач-1 вказує, що на підставі спірних рішень Київської міської ради, відповідачу-2 було передано земельну ділянку площею 2,1832, що значно перевищує площу набутого об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки, зайнятої ним.
Порядок погодження питань, пов`язаних із вилученням (викупом, відмовою) земельних ділянок передбачено Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб ЗСУ та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом МОУ від 22.12.1997 № 483.
Зазначені обставини справи, за твердженнями позивача-1, свідчать про факт незаконної передачі в оренду, а в подальшому і продаж відповідачу-2 земельної ділянки за рахунок земель Міністерства оборони України, яка була відведена оборонному відомству на підставі рішення звуженого засідання Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 15.01.1951 № 5 "О возобновлении отвода и установления границ земельных участков в Печерском и Ленинском районах г. Киева, занимаемых военными городками квартирно-эксплуатационного управления Киевского военного округа" та на якій розміщено нерухоме майно державної форми власності.
Враховуючи викладені обставини позивачі звернулися до Господарського суду м. Києва із позовними вимогами про визнання незаконними та скасування рішень Київської міської ради від 28.09.2006 № 81/138, від 08.12.2005 № 585/3046, від 31.10.2006 № 212/269, від 16.03.2006 № 327/3418 та визнання недійсними договорів купівіл-продажу земельної ділянки № 4497, № 1113 та № 1103.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
Згідно з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
В даному випадку передусім підлягає встановленню наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо спірної земельної ділянки, а також підтверджений факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення Київської міської ради від 08.12.2005) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття оскарженого рішення Київської міської ради від 08.12.2005) Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Пунктом 20 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради в установленому законом порядку здійснюється вирішення питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.
Рішенням звуженого засідання виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 15.01.1951 № 5 "Про відновлення відводу та встановлення меж земельних ділянок у Печерському та Ленінському районах м. Києва, зайнятих військовими містечками квартирно-експлуатаційного управління Київського військового округу" (далі рішення від 15.01.1951 № 5), зокрема, постановлено:
- відновити відвід із встановленням меж земельних ділянок, об`єктів адміністративного, жилого та господарського призначення квартирно-експлуатаційного управління Київського військового округу у Печерському та Ленінському районах м. Києва, в межах, відповідно проекту управління у справах архітектури м. Києва від 06.11.1950, у відповідності з генеральним планом реконструкції м. Києва та на умовах, доданих до дійсного рішення, зокрема, об`єкту за адресою: м. Київ, вул. Рибальська, № 24; найменування об`єкту склади; площа 2,1; характеристика об`єкту двоповерхова цегляна споруда; військове містечко № 11;
- враховуючи те, що по генеральному плану реконструкції м. Києва нижченаведені території підлягають капітальній забудові жилими, громадськими та культурно-освітніми спорудами. Передати КЕУ Київського військового округу такі ділянки у тимчасове користування. Подальшу забудову та освоєння їх у відповідності із призначенням здійснювати капітальними багатоповерховими будинками за отриманими умовами забудови від управління у справах архітектури м. Києва.
Як вбачається із змісту рішення від 15.01.1951 № 5, останнім вирішувалося питання виключно щодо поновлення відводу земельних ділянок, тобто, продовження раніше розпочатої процедури. При цьому, даним рішенням не вирішувалося питання про передачу земельних ділянок у користування, а також не визначено розмір земельних ділянок, які підлягали відведенню, їх точне розташування та межі.
Позивачами не надано суду доказів отримання умов забудови від управління у справах архітектури м. Києва для будівництва інших об`єктів, які перебували на балансі позивача-2, як станом на рік продажу майна військового містечка (2006), так і станом на день вирішення даного спору по суті.
На підставі викладеного, колегія приходить до висновку пор те, що рішення від 15.01.1951 № 5 не може слугувати підтвердженням наявності у КЕУ Київського військового округу (або подальших правонаступників) прав на спірну земельну ділянку, оскільки право користування земельними ділянками КЕУ Київського військового округу не набувалося та не було оформлене у встановленому законом порядку.
В свою чергу, жодного рішення про передачу вказаних земельних ділянок з комунальної до державної форми власності ухвалено не було, виходячи з наступних підстав.

Приписами статті 168 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922, який діяв до 30.09.1971 передбачалося, що землеустрій має на меті упорядкування існуючих землекористувань та створення нових у відповідності до прав на землю та вимог господарсько-технічної доцільності.
До землевпорядних дій стаття 169 Земельного кодексу УСРС відносила, окрім іншого, відвід земель, які надавалися у користування державним організаціям, установам, підприємствам тощо.
Відповідно до вимог статті 180 Земельного кодексу УРСР справи із землеустрою вчиняються у такій послідовності: 1) порушення землевпорядної справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту та пред`явлення його учасникам землеустрою; 3) затвердження проекту землеустрою та виконання його зі встановленням на місці межових знаків; 4) складання і видача сторонам землевпорядних документів.
За приписами статті 187 Земельного кодексу УРСР складання проекту землеустрою полягає в докладному і точному зазначенні місць відводу земель учасниками землеустрою, із дотриманням їх прав та законних інтересів, а також вимог господарсько-технічних правил землеустрою, із відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою. Проектовані межі земель позначаються на місці тимчасовими знаками, а за відсутності спорів та скарг постійними межовими знаками. Складений проект землеустрою пред`являється сторонами на плані і в натурі із складанням особливого протоколу.
Відповідно до статей 192, 193 Земельного кодексу УРСР правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядною установою. Після остаточного затвердження проектів землеустрою землевпорядними установами та після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації), учасникам землеустрою видаються належним чином засвідчені документи. В зазначених документах повинні бути означені межі, місце розташування, склад землекористувань, а також вказані їх назви, найменування землекористувачів, час проведення землеустрою і його підстави, умови землекористування та інші обов`язкові відомості, що містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Оригінальні землевпорядні плани, акти зберігаються в землевпорядних установах. Інші плани та акти землеустрою, складені не землевпорядними установами або належним чином не затверджені ними, визнаються недійсними і не можуть бути доказами належного землекористування (стаття 194).
Відповідно до ст. 195 Земельного кодексу УРСР державний запис землекористувань (земельна реєстрація) має на меті загальнодержавне управління землями та земельна реєстрація, крім іншого, містить відомості про кожну земельну ділянку, як то: місце розташування, назва земельної ділянки, площа землі у ній загалом та по окремим угіддям, відомості щодо будівель; найменування землекористувачів і підстави надання їм земельних ділянок тощо.
Таким чином, вказаним вище земельним законодавством була передбачена обов`язкова процедура оформлення права землекористування.
В подальшому, 13.12.1968 Верховною радою СРСР були затверджені основи земельного законодавства СРСР і союзних республік загальносоюзний закон, що визначав основні положення, зміст і характер правового регулювання земельних відносин. Приписами статті 10 основ передбачалося, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку землевідводу. Відвід земельних ділянок здійснюється на підставі постанови Ради Міністрів союзної республіки або Ради Міністрів автономної Республіки або рішенням виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих в порядку, визначеному законодавством СРСР і союзних республік. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення відповідними землевпорядними установами в натурі (на місцевості) її меж та видачі документа, що посвідчує право користування землею, забороняється. Право користування колгоспів, радгоспів і інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Порядок тимчасового користування землею встановлюється законодавством союзних республік.
Згідно зі ст. 4 Земельного кодексу УРСР (від 08.07.1970) вся земля в Українській РСР входить до єдиного державного земельного фонду, який відповідно до основного цільового призначення земель складається з: 1) земель сільськогосподарського призначення, наданих у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; 2) земель населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) земель промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; 4) земель державного лісового фонду; 5) земель державного водного фонду; 6) земель державного запасу.
Віднесення земель до вказаних в статті 4 цього кодексу категорій провадиться відповідно до основного цільового призначення цих земель. Переведення земель з однієї категорії в іншу провадиться у випадках зміни основного цільового призначення цих земель. Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, що приймають рішення про надання земель у користування, а у випадках, не пов`язаних з наданням земель у користування, - органами, що затверджують проекти землеустрою, якщо інший порядок не передбачений законодавством Союзу РСР та Української РСР (ст. 5 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970).
Частиною 16 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 було визначено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.
Згідно п. 5 постанови Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 № 562-ХІІ підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їх до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Відтак, вказаним вище земельним законодавством передбачалося оформлення і реєстрація земельних ділянок, які надавалися в користування, з подальшою видачею правовстановлюючих документів на землю.
Водночас, Міністерством оборони України не подано до суду належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою (остаточне затвердження проекту землеустрою землевпорядною установою, отримання позивачем після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації) належним чином засвідченого документа на користування спірною земельною ділянкою).
Згідно Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 № 483 землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військовим навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Надання у користування земельних ділянок для потреб Збройних Сил України здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України. Відведення земельних ділянок проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (п. 15, 17 Положення) (аналогічні положення також закріплені у ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України).
Відтак, належним доказом того, що у позивача наявне право землекористування спірною земельною ділянкою є відповідний правовстановлюючий документ.
Відповідно до частини 2 статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 09.12.2014) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Так земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Рибальська, 22 станом на 27.02.2006 (тобто на дату початку відведення земельної ділянки відповідачу-2) була проінвентаризована за Печерською районною державною адміністрацією м. Києва, яка і надала згоду на передачу такої ділянки відповідачу-2. Згідно висновку головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 24.11.2006 № 19-10033, відповідно до генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, ділянка за функціональним призначенням належала до території багатоповерхової житлової забудови.
Тобто, земельна ділянка не обліковувалась за цільовим призначенням, як землі оборони.
Постановою Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ, зокрема, вирішено провести інвентаризацію земель усіх категорій, визначивши ділянки, що використовуються не за цільовим призначенням, нераціонально або способами, які призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки.
Розглянути обгрунтування потреб у земельних ділянках підприємств, установ і організацій, які станом на 1 листопада 1990 року мали у користуванні ділянки для сільськогосподарських і несільськогосподарських цілей.
Зобов`язано місцеві Ради народних депутатів:
- на підставі матеріалів інвентаризації земель та відповідно до статті 27 Земельного кодексу Української РСР (561-12) вирішити питання про припинення права користування ділянками, що використовуються не за цільовим призначенням, з порушенням встановлених вимог, а також нераціонально, і передачу їх до складу земель запасу для наступного надання у першочерговому порядку громадянам для організації селянських (фермерських) господарств, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва;
- з урахуванням потреб у земельних ділянках громадян, підприємств, установ і організацій розробити пропозиції про перерозподіл земель у встановленому законом порядку та розглянути їх на засіданнях постійних депутатських комісій та сесіях Рад народних депутатів.
Передачу земель у приватну та колективну власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або користування землею здійснювати в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Таким чином, за результатами інвентаризації відповідач-1 мав би прийняти рішення або щодо надання у користування з подальшим закріпленням прав власності чи користування (щодо земельних ділянок не наданих у таке користування), або щодо припинення користування (щодо земельних ділянок наданих у користування та які не використовуються або використовуються з порушеннями).
За матеріалами проведення інвентаризації земель у 1995 році складено технічний звіт з інвентаризації земель Міністерства оборони України в Печерському районі м. Києва (далі Технічний звіт) в абзаці 11, 12, 13 пояснювальної записки якого вказано, що відповідно до спільного наказу від 03.12.1992 № 34/203 голови Державного комітету України по земельних ресурсах та Міністра оборони України, розпорядження представника президента України в Печерському районі м. Києва від 02.08.1983 № 521, районна комісія провела інвентаризацію Міністерства оборони України, що розміщені в межах району. На території Печерського району розміщено вісімнадцять військових частин, в тому числі № 11. В межах військового містечка № 11 по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва на площі 3,3086 га. розташовано:
- військова база № 716 (11-1) по вул.. Рибальській, 22 на площі 2,7516 га. Земельна ділянка надана на підставі рішення виконкому Київміськради від 15.01.1951 № 5С, не використовується для потреб оборони і пропонується для передачі в народне господарство;
- комбінат по ремонту речового майна (11-2) по вул.. Рибальській, 24 на площі 0,5570 га. Земельна ділянка надана на підставі рішення виконкому Київміськради від 15.01.1951 № 5С і використовується за цільовим призначенням.
Однак, матеріали вказаної вище інвентаризації не можуть бути належним підтвердженням прав Міністерства оброни України на спірну земельну ділянку, враховуючи те, що останнім, як до прийняття постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ так і після її прийняття не вчинено дій щодо оформлення права користування спірною земельною ділянкою (остаточне затвердження проекту землеустрою землевпорядною установою, отримання позивачем після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації) належним чином засвідченого документа на користування спірною земельною ділянкою).
Враховуючи викладені обставини у Міністерства оборони України, на виконання постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ не виникло обов`язку щодо вилучення та закріплення прав власності або користування спірною земельною ділянкою в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
За результатами виконання Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ і на виконання спільного наказу Голови Державного комітету України по земельних ресурсах та Міністра Оборони України від 03.12.1992 № 34/203 був складений та оформлений акт інвентаризації земель Міністерства оборони України на території військового містечка № 11 у Печерському районі м. Києва, в якому зазначено, що внаслідок інвентаризації земель встановлено, що частина земельної ділянки по вул. Рибальська, 22, 24 у Печерському районі м. Києва не використовується за цільовим призначенням, а саме: в/м № 11 знаходиться на 3,3086 га у постійному 3,3086 га: використовується за цільовим призначенням: 0,5570 га, не використовується за цільовим призначенням 2,7516 га, і що 2,7516 га пропонується для передачі в народне господарство.
Таким чином, виключно на виконання Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ прийнято розпорядження голови Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406, яким затверджено результати інвентаризації земель, які використовуються Міністерством оборони України в межах міста Києва по вулиці Рибальській, 22, 24, проведеної Київським міським управлінням земельних ресурсів на підставі спільного наказу голови державного комітету України по земельних ресурсах та міністра оборони України від 03.12.1992 № 34/902 "Про інвентаризацію земель, які знаходяться у користуванні міністерства оборони України".
Інвентаризацію вказаних вище земельних ділянок було проведено саме Київським міським управлінням земельних ресурсів, результати якої затверджено розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406 є додатковим підтвердженням того, що саме Київська міська рада є власником зазначених земельних ділянок, які належать до територіальної громади м. Києва.
Враховуючи вищевикладене, колегія не приймає до уваги доводи позивачів про те, що спірна земельна ділянка перебуває в оперативному управлінні Мінстерства оборони України.
Крім того, як встановлено вище відсутність у позивача належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Передача земельних ділянок із земель державної і комунальної власності безоплатно у власність юридичним особам або громадянам здійснюється на підставі рішення Київської міської ради за результатами розгляду документації із землеустрою.
Відтак, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність приймається на підставі погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Так відповідач-2 звернувся до відповідача-1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок для експлуатації та обслуговування майнового комплексу у складі адміністративних та господарських будівель і споруд на вул. Рибальській, 24/16, в подальшому надання в оренду, в подальшому у власність.
При вказаних зверненнях, дії відповідача-2 свідчать про майбутнє правомірне користування та володіння спірною земельною ділянкою та правомірне очікування щодо певного стану речей (у майбутньому) у вигляді звернення до відповідача-1, як належного власника спірної земельної ділянки.
В подальшому Київською міською радою були прийняті рішення за наявності розробленого проекту землеустрою, необхідних подальшому погоджень та з дотриманням вимог закону, які були оскаржені до суду.
Крім того, Міністерством оборони України не подано до суду належних і допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням здійснено розпорядження саме землями оборони.
Статтями 2 та 3 Земельного кодексу УРСР, затвердженого постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету від 29.11.1922, всі землі в межах УРСР, в чиєму б віданні вони не перебували, складають власність Робочо-Християнської держави. Всі землі сільськогосподарського призначення, а також ті, які можуть бути використані для сільськогосподарського призначення, складають єдиний державний земельний фонд, який знаходиться у віданні Народного Комісаріату Землеробства та його місцевих органів.
Відтак, Земельним кодексом УРСР не було передбачено такої категорії земель, як землі оборони, тому рішенням від 15.01.1951 № 5 спірну земельну ділянку не було віднесено до категорій земель оборони.
Така категорія земель за цільовим призначенням як "землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення" з`явилася у статті 3 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 № 561-ХІІ, а згодом була передбачена у статті 2 нової редакції названого кодексу, яка була прийнята Законом України від 13.03.1992 № 2196-ХІІ, якою було змінено назву на Земельний кодекс України.
Статтею 2 Земельного кодексу України (нової редакції від 18.12.1990) передбачено, що віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої здійснюється органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках органами, які затверджують проекти землеустрою та приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення, а стаття 30 вказаного кодексу визначає, що у разі зміни цільового призначення, надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Проте, віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони могло бути здійснене виключно за рішенням відповідного органу виконавчої влади, або органу місцевого самоврядування на підставі розробленого і погодженого проекту відведення земельної ділянки.
Водночас, в матеріалах справи відсутній проект відведення спірної земельної ділянки та будь-які рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель оборони.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово із прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право грунтується на правовстановлюючих документах.
Вказана правова позиція закріплена у пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009.
Посилання Міністерства оборони України на Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України № 483 від 22.12.1997 колегія єю не приймаються до уваги, враховуючи вищевстановлену відсутність у позивача належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою.
На підставі Договору № 9315, 7 будівель і споруд перейшли з державної у приватну власність із подальшим переходом такої власності до відповідача-3.
Крім того, положеннями пункту 3 Договору № 9315, зокрема, визначено, що продаж нерухомого майна здійснюється продавцем на підставі дозволу Міністерства оборони України від 24.09.2004 № 227/4319, виданого відповідно до наказу міністра оборони України від 20.03.2004 № 100 "Про організацію представництва Міністерства оборони України".
У листі Київського квартирно-експлуатаційного управління від 04.09.2006 № 303/1/7/665 зазначено, що будівлі військової частини № 11 на спірній земельній ділянці частково реалізовані, інші знаходяться в процесі реалізації та не використовуються за призначенням. Після компенсації вартості будівель, вони можуть бути знесені.
З зазначеного листа вбачається, що позивачі були обізнані про те, що спірна земельна ділянка, на якій знаходиться майновий комплекс не використовується Міністерством оборони України.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.12.2006 № 1829 "Про будівництво житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на вул. Рибальській, 24/196 у Печерському районі" дозволено відповідачу-2 за рахунок власних коштів знести нежитлові будівлі на вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі та здійснити будівництво житлово-офісного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом на вивільненій земельній ділянці по вул. Рибальській, 24/16 у Печерському районі за умови виконання п. 2 цього розпорядження.
Також в матеріалах справи знаходиться акт списання будівлі (споруди) від 28.12.2018, затверджений начальником позивача-2, за висновками якого: на підставі п. 4.7 розділу ІV наказу Міністерства оборони України від 12.01.2015 № 17 "Про затвердження Порядку списання військового майна у збройних силах України" (із змінами), рішення Господарського суду м. Києва від 27.11.2018 у справі № 910/10300/18 фізичною особою-підприємцем Калачніковим М.М. платіжним дорученням було перераховано на рахунки позивача-2 - 360.000,00 грн. майнової шкоди за знесення будівлі військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Рибальській, 22 у Печерському районі м. Києва. Враховуючи відшкодування майнової шкоди у повному обсязі, відповідно до експертно-грошової оцінки будівлі № 11/30 від 25.07.2018 пропонується будівлю № 30 військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Рибальській, 22 у Печерському районі м. Києва зняти з бухгалтерського обліку.
Таким чином, Міністерство оборони України отримало компенсацію за знесену будівлю військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Рибальській, 22 у Печерському районі м. Києва.
Доводи Міністерства оборони України про те, що при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна обов`язковим є зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване таке нерухоме майно, судом відхилені, оскільки при укладенні оскаржуваного Договору № 9315 покупець не мав такої можливості, враховуючи відсутність у позивача-1 належних та допустимих доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою як до прийняття постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 № 563-ХІІ так і після її прийняття.
Щодо перебування на обліку у Фонді державного майна України нерухомого майна на території військового містечка суд зазначає, що будівля № 30 (КПП) знесена та списана з обліку з отриманням компенсації позивачем-1, в свою чергу, будівля № 34 взагалі не визначена на плані земельної ділянки.
Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 27.04.2010 № 14852 (И-2010) зазначено: "Станом на 26.04.2010 земельна ділянка, яка згідно державного акту про право власності зазначена під кадастровим номером :82:036:0091 та поштовою адресою: м. Київ, район Печерський, вул. Рибальська 24/16, вільна від забудови. Довідка видана на земельну ділянку, яка в натурі пред`явлена замовником. Згідно реєстраційних книг Бюро за вказаною адресою право власності не зареєстровано. Будинок знесено".
Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 17.04.2012 № 17215 (И-2012) зазначено: "Станом на 26.04.2012 земельна ділянка, яка згідно державного акту про право власності зазначена під кадастровим номером :82:036:0091 та поштовою адресою: м. Київ, район Печерський, вул. Рибальська 24/16, вільна від забудови. Довідка видана на земельну ділянку, яка в натурі пред`явлена замовником. Згідно реєстраційних книг Бюро за вказаною адресою право власності не зареєстровано. Будинок знесено".
Викладені вище обставини підтверджують той факт, що спірна земельна ділянка, станом на дату укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу (2006 - 2011) була вільна від забудови.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень Київської міської ради від 28.09.2006 № 81/138, від 08.12.2005 № 585/3046, від 31.10.2006 № 212/269, від 16.03.2006 № 327/3418 задоволенню не підлягають, оскільки позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово із прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право грунтується на правовстановлюючих документах (правова позиція пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009).
Місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 4497, № 1113 та 1103 задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не доведено фактичну наявність їх нерухомого майна на спірній земельній ділянці.
Також суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок Великої палати Верховного Суду щодо виключної правової проблеми у справі № 910/18560/16, а саме: п. 8.18: Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.
Правила про позовну давність судом не застосовуються приймаючи до уваги відсутність порушеного права позивачів.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.
Таким чином, апеляційна скарга Київського квартирно експлуатаційного управління на рішення Господарського суду міста Києва задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду м. Києва від 20.03.2019 у справі № 910/10986/18 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського квартирно експлуатаційного управління на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі № 910/10986/18 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2019 у справі № 910/10986/18 залишити без змін.
Матеріали справи № 910/10986/18 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 24.07.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка