РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

16.07.2019Справа № 910/6089/19

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали

За позовом 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) вул. Магнітогорська, буд. 5, м. Київ 94, 02094

до Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича

АДРЕСА_1

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту

Києву

про стягнення 213 445,30 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:
11.05.2019 195 Центральна база Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича (далі - відповідач) про стягнення 213445,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, на неналежне виконання відповідачем свої обов`язків із сплати орендної плати за Договором оренди нерухомого майна №8016 від 25.01.2018, що належить до державної власності та яке перебуває на балансі 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/ЧТ0710), що укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по м. Києву та ФОП Любченко Антоном Володимировичем.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.05.2019 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, для місцезнаходження відповідача: Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича - АДРЕСА_2 .

Однак, станом на дату розгляду справи в матеріалах справи міститься повернутий поштою конверт за номером поштового відправлення 940 із копією ухвали суду про порушення провадження у справі від 16.05.2019 з адреси відповідача із зазначенням причини повернення за закінченням встановленого терміну зберігання.

Згідно з п.5 ч.6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення.

Відтак, за висновками суду, день проставлення у поштових повідомленнях відмітки за закінченням строку зберігання свідчить про відмову відповідача отримати копію судового рішення за адресою свого місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, і вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкладення судового засідання в справі в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 03.03.2018 Верховного Суду по справі №911/1163/17.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

25 січня 2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та фізичною особою - підприємцем Любченко Антоном Володимировичем було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8016 (надалі - Договір), що перебуває на балансі 195 центральної бази Державної спеціальної служби транспорту.

У відповідності до п. 10.1 Договору, термін дії Договору до 25 грудня 2020 року.

Згідно пункту 1.1 Договору, Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - «Будівля «Чайна» (№59), загальною площею 212,3 кв. м. розміщене за адресою: 02094, м. Київ, вул. Магнітогорська,5 (літера Ю), що перебуває на балансі 195 центральної бази державної спеціальної служби транспорту (військова частина НОМЕР_1 ), ідентифікаційний 1 (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 вересня 2017 року і становить 2913000,00 грн. без ПДВ.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 (далі - Методика розрахунку і становить) без ПДВ за базовий місяць розрахунку - листопад 2017 р. 44 617,31 грн.

Пунктом 3.3. Договору встановлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-порталі Фонду державного майна України.

Зі змісту пункту 3.6. Договору вбачається, що орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорції розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

25.01.2018 між третьою особою та відповідачем було підписано Акт приймання-передавання орендованого майна, відповідно до якого відповідачу передано майно, що зазначене у п.1.1. Договору.

Відповідно до пункту 3.11. Договору передбачено, що у разі (припинення) розірвання Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу.

14.03.2019 позивач направив відповідачу претензію для врегулювання порушення умов Договору відповідачем, однак, за твердженням позивача, жодних дій для вирішення питання погашення заборгованості за даним Договором відповідачем не вчинено та не надано відповіді на претензію.

Станом на 06.05.2019 року, як стверджує позивач, Орендар користується орендованим майном відповідно до Договору та не повернув його, згідно вищевказаного Договору, з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази зворотнього, а отже, суд приходить до висновку про правомірність нарахувань для відповідача по сплаті Орендної плати відповідно до умов Договору.

Наразі, за поясненнями позивача, відповідачем не було належним чином виконано свої грошові зобов`язання за договором №8016 від 25.01.2018, а саме не внесено орендні платежі на рахунок балансоутримувача в розмірі та строки, які визначено умовами вказаного правочину, внаслідок чого у Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича утворилась заборгованість в сумі 174 572,98 грн., що і стало підставою для нарахування пені та штрафу і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 8016 від 25.01.2018, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Відповідно до вимог статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситься за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору найму є його оплатний характер, за користування найманим майном з наймача обов`язково стягується орендна плата.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 10 Закону України Про оренду державного та комунальна майна, істотними умовами договору оренди є, зокрема об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації.

Пунктом 3 ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна закріплено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату своєчасно та в повному обсязі (далі - Закон).

Статтею 29 Закону, передбачена відповідальність сторін за невиконання зобов`язань за договором оренди, відповідно до законодавчих актів України.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданого до неї розрахунку суми позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати за період з 01.11.2018 р. по 31.03.2019 р. (включно), що в повному обсязі відповідає умовам п.3.1 та п.п. 3.3, 3.6 договору №№ 8016 від 25.01.2018.

В підтвердження здійснених нарахувань орендної плати позивачем надано рахунки-фактури №8-016/2018/11а від 11.12.2018, №8-016/2018/12а від 11.01.2019, №8-016/2019/01а від 12.02.2019, №8-016/2019/02а від 11.03.2019, №8-016/2019/03а від 10.04.2019.

Таким чином, оскільки доказів сплати орендної плати у повному обсязі матеріали справи не містять та суду не надано, позовна вимога про стягнення основного боргу в розмірі 174 572,98 грн. визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно вимог позивача про стягнення із Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича відшкодування сплати податку на землю за 1 квартал 2019 року у розмірі 10 706,28 грн. суд відзначає наступне.

Пунктом 5.11. Договору оренди №8016 від 25.01.2018, сторони погодили, що орендар зобов`язаний протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг орендарю.

Судом досліджено, що матеріалах справи Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, укладений між позивачем та відповідачем, відсутній.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення із Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна у формі податку на землю за 1 квартал 2019 року у розмірі 10 706,28 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення 25 999,42 грн. пені (період з 01.11.2018 по 31.03.2019) та штрафу у розмірі 3% - 2 166,62 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За умовами п.3.7 договору №8016 від 25.01.2018р. орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 3.8 договору №8016 від 25.01.2018р. у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж за три місяці, орендар також сплачує штраф в розмірі 3% від суми заборгованості.

З огляду на порушення орендарем обов`язку з перерахування орендних платежів балансоутримувачу, останнім було нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 25 999,42 грн. та штраф в розмірі 2 166,62 грн.

Виходячи з принципу повного та всебічного зсування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 25 999,42 грн. та штрафу в розмірі 2 166,62 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку, що останній є необґрунтованим з урахуванням такого.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно п. 2.5 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013р., щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за весь період прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №8016 від 25.01.2018р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Суд, враховуючи п.п.3.6, 3.7 договору №8016 від 25.01.2018р. вважає за необхідне визначити правильний період нарахування пені з 16.12.2018 по 31.03.2019.

Після здійснення власного перерахунку, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в сумі 18 251,25 грн.

Здійснивши перевірку нарахованої позивачем суми штрафу, суд дійшов висновку щодо наявності у 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) права на його стягнення з відповідача у заявленому розмірі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Крім того, частиною 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з`ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, відповідач суду не надав, жодного заперечення проти позову не навів.

Ураховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) до Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича про стягнення 213 445,30 грн., зокрема: основного боргу в розмірі 174 572,98 грн., пені в сумі 18 251,25 грн. та штрафу в розмірі 2 166,62 грн. Інша частина позовних вимог не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд даної справи в сумі 2924,86 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) до Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича про стягнення 213 445,30 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Любченко Антона Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь 195 Центральної бази Державної спеціальної служби транспорту (В/Ч НОМЕР_1 ) (вул. Магнітогорська, буд. 5, м. Київ 94, 02094; ідентифікаційний код 33148732) основного боргу в розмірі 174 572 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят дві) грн. 98 коп., пені в розмірі 18 251 (вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят одну) грн. 25 коп., штраф в розмірі 2 166 (дві тисячі сто шістдесят шість) грн. 62 коп. та судовий збір в розмірі 2 924 (дві тисячі дев`ятсот двадцять чотири) грн. 86 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.О. Лиськов