ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.2019 Справа № 920/1050/17

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі:

головуючого судді Заєць С.В.,

судді Резніченко О.Ю.,

судді Соп`яненко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Гордієнко Ж.М.,

розглянув у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС"

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1. Приватне акціонерне товариство "Сумбуд";

2. Сумська міська рада;

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув,

від відповідача - Ємельяненко С.В.,

від 1- ї третьої особи - Ємельяненко С.В. ,

від 2- ї третьої особи - Ромась І.М .

Стислий виклад позицій сторін по справі.

Позивач 06.11.2017 звернувся з позовом до суду, в якому просить суд зобов`язати відповідача знести об`єкт будівництва, корпус 27, який будується на земельній ділянці кадастровий номер :01:008:0015 , загальною площею 15,5960 га, розташованій за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 5 .

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначає, що він користується на праві постійного користування земельною ділянкою за адресою: м. Суми , просп. М. Лушпи, 7а . Суміжним землекористувачем є відповідач. Відповідачем та третьою особою - АТ «Сумбуд», було розпочато будівництво багатоквартирного житлового будинку по просп. М. Лушпи, 5, корп. 27 у м. Суми . Відповідачем здійснювалась забудова в спосіб, що фактично унеможливлює використання позивачем земельної ділянки за призначенням, а саме шляхом експлуатації автомобільної стоянки, що знаходиться на даній земельній ділянці. Позивач вважає, що його права повинні бути захищені шляхом зобов`язання відповідача знести вказаний об`єкт будівництва, що будується на суміжній земельній ділянці.

21.11.2017 відповідачем надано до суду заперечення проти позову, в якому відповідач не погоджується з позовною заявою, вважає її безпідставною та необгрунтованою.

Відповідач обгрунтовує заперечення тим, що в Державному реєстрі речових прав відсутня інформація про зареєстровані речові права на зазначену позивачем земельну ділянку. В реєстрі дозвільних документів відсутній будь-який запис про реєстрацію декларації від 15.05.2015 позивача, що дає змогу стверджувати, що стоянка введена в експлуатацію, тому як об`єкт будівництва відсутня взагалі. Також, відповідач зазначає, що вказана позивачем автомобільна стоянка є об`єктом самочинного будівництва, який збудований та використовується без жодного дозвільного документу. Містобудівні умови та обмеження на автостоянку позивачем не отримувались. Дозвіл на будівництво автостоянки не видавався. Проектна документація відсутня. Збудована позивачем автостоянка перевищує 300 машиномісць та розташована у житловій зоні, в той час як повинна бути розташована поза межами житлових районів. Тобто, збудована автостоянка є об`єктом самочинного будівництва, який не може бути узаконений. 25.01.2018 позивачем надано до суду відповідь на заперечення відповідача. Також, відповідач надав до суду повідомлення про долучення доказів, а саме копії сертифіката про відповідність закінченого будівництвом об`єкту.

25.01.2018 до суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову, в якій позивач вказав нові додаткові підстави позовних вимог, а саме, що відповідач при здійсненні будівництва порушив вимоги ст.ст. 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме відповідне будівництво здійснюється без одержання визначених законом вихідних даних (містобудівних умов та обмежень). 05.02.2018 відповідачем надано до суду заперечення на заяву про зміну підстав позову. Відповідач зазначив про те, що вказані доводи позивача є безпідставними та не можуть бути враховані судом під час вирішення даної справи, оскільки позивач бере на себе повноваження Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області. 07.02.2018 позивач надав відповідь на відзив відповідача на заяву про зміну підстав позову, в якій просить суд витребувати у відповідача, як замовника будівництва, копію містобудівних умов та обмежень на будівництво багатоквартирного будинку корпус 27 по просп. М.Лушпи, 5 в м. Суми . Крім того, просить суд, у разі неподання відповідачем таких містобудівних умов та обмежень, визнати обставину їх відсутності встановленою.

10.04.2019 відповідач надав пояснення в яких зазначав, що вказана автомобільна стоянка є об`єктом самочинного будівництва, який збудований та використовується без жодного дозвільного документа. Тому, за вказаних обставин, висновки експерта не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки здійснювались по відношенню до автостоянки, що є об`єктом самочинного будівництва. Крім того, в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації автомобільної стоянки позивача у м. Суми по пр. ім. М. Лушпи.

Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду клопотання про призначення судової експертизи (вх. № 3201к від 07.11.2017). 07.02.2018 позивачем надано додаткові письмові пояснення щодо клопотання про призначення судової експертизи. 05.02.2018 до суду надійшли заперечення відповідача на клопотання про призначення судової експертизи, в яких зазначено, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки експертиза з даних питань вже проводилась в межах розгляду справи № 920/514/16.

Ухвалою суду від 28.02.2018 клопотання позивача щодо призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи було задоволено, а розгляд справи зупинено. Ухвалою від 26.03.2018 провадження у справі № 920/1050/17 поновлено та призначено до розгляду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та заяви позивача про забезпечення позову у справі. Ухвалою від 23.08.2018 задоволено клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, зупинено провадження у справі та направлено матеріали справи до експертної установи. 12.02.2019 матеріали справи разом з висновком експерта надійшли до суду. Ухвалою суду від 18.02.2019 судом було поновлено провадження у справі.

16.03.2018 позивачем до суду була подана заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.04.2018 в задоволенні заяви про забезпечення позову позивачу було відмовлено. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2019 вказана ухвала була залишена без змін.

05.02.2018 сторони подали до суду клопотання про призначення колегіального розгляду справи. Ухвалою суду від 05.02.2018 призначено розгляд справи колегіально у складі трьох суддів. Ухвалою від 03.07.2018 було відмовлено позивачу в задоволенні заяви про відвід судді Спиридонової Н.О. Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.06.2019, у зв`язку з відрядженням судді Спиридонової Н.О., визначено склад колегії по розгляду справи: головуючий суддя Заєць С.В., судді Резніченко О.Ю., Котельницька В.Л. 11.07.2019 суддю Котельницьку В.Л. було змінено на суддю Соп`яненко О.Ю.

Позивач 11.07.2019 надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки представник позивача не має можливості прибути в судове засідання.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість закінчення розгляду справи за відсутності представника позивача у даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. Крім того, суд звертає увагу, що позивач не був позбавлений права направити до суду іншого представника, як з представників ТОВ «СЕНС» так із інших залучених осіб.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно державного акту на право постійного користування землею № 002666 від 12.03.1997, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 151, позивач користується на праві постійного користування земельною ділянкою (кадастровий номер :01:008:0107 ), загальною площею 1,48 га, за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 7а , для розміщення платної критої автомобільної стоянки відповідно до рішення Сумської міської ради народних депутатів від 18.02.1993 за № 90.

29.10.2015 між третьою особою - Сумською міською радою та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки. Відповідно до умов вказаного договору третя особа надала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку, що знаходиться в м. Суми, проспект Михайла Лушпи, 5 , під будівництво житлової соціальної інфраструктури, загальною площею 15,5960 га (кадастровий номер :01:008:0015 ). Згідно акту-приймання передачі об`єкта оренди земельна ділянка була передана третьою особою відповідачу.

Земельна ділянка, яка перебуває в користуванні позивача є суміжною із земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні відповідача.

З 2016 року на орендованій земельній ділянці відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог - АТ «Сумбуд», розпочато будівництво багатоквартирного житлового будинку (корпус 27). Відповідач та третя особа здійснювали будівництво багатоквартирного житлового будинку на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 14.04.2016 № 43/06-01-15, виданих Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, що підтверджуються актом № 19 від 29.12.2016.

Згідно з ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Вищезазначені обставини сторонами не спростовуються, а тому є такими, що встановлені судом.

На думку позивача, вказана забудова земельної ділянки здійснювалася відповідачем з грубим порушенням містобудівного законодавства. Будівництво багатоквартирного житлового будинку (корпус 27) здійснюється впритул до огорожі діючої автомобільної стоянки, що є порушенням пунктів пунктів 7.50 таблиці 7.5 Наказу Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92" (надалі - Наказу). Відповідно до зазначених норм відстань наземних гаражів і автостоянок легкових автомобілів до житлових і громадських будинків слід приймати не менше 50 метрів, так як кількість місць автомобільної стоянки становить більше 300. Також, позивач зазначає, що окрім грубого порушення державних будівельних норм, будівництво здійснюється поза межами строку, встановленого рішенням Сумської міської ради про передачу в оренду землі за договором оренди.

Тому, позивач вважає, що забудова суміжної земельної ділянки відповідачем та першою третьою особою, здійснюється в спосіб, що фактично унеможливлює використання позивачем земельної ділянки за призначенням, а саме шляхом експлуатації автомобільної стоянки, що знаходиться на даній земельній ділянці. Крім того, такі будівельні роботи порушують встановлені грані допустимі мінімальні відстані від діючих автостоянок до житлових будинків, загрожують життю та здоров`ю людей, а також майну (автомобілям), що передаються на зберігання позивачу.

Позивач зазначає, що неодноразово намагався вжити всіх можливих способів досудового врегулювання спору. Однак оскільки спір вирішено не було, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Належним способом захисту своїх порушених прав позивач вважає звернення з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача знести вказаний об`єкт будівництва, що будується на суміжній земельній ділянці, що передбачено ст. 376 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Позивач обгрунтовує позовні вимоги також ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст. 152 Земельного кодексу України (ЗК України).

Як вже зазначалось, позивачем була надана заява про зміну підстав позову, в якій позивач вказав додаткові підстави позовних вимог, а саме, що відповідач при здійсненні будівництва порушив вимоги ст.ст. 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки будівництво здійснюється без одержання визначених законом вихідних даних (містобудівних умов та обмежень), а саме корпус 27 будується відповідачем без видачі третьою особою - Сумською міською радою, містобудівних умов та обмежень.

Ухвалою від 07.02.2018 у справі № 920/1050/17 судом зобов`язано відповідача надати копію містобудівних умов та обмежень на будівництво багатоквартирного будинку корпус № 27 по проспекту М. Лушпи, 5 в м. Суми . 28.02.2018 представник відповідача надав до суду письмові пояснення щодо неможливості виконання ухвали суду від 07.02.2018. Суд погоджується з поясненнями відповідача, щодо неможливості надання ним зазначених доказів, оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження отримуються проектувальником, а відповідач не є проектувальником даного спірного об`єкту. Містобудівні умови є чинними до завершення будівництва об`єкта, а будівництво спірного об`єкта завершено, що підтверджується наявним в матеріалах справи сертифікатом СМ № 00 про закінчення будівництва.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

На думку суду, позивачем по справі пред`явлений до відповідача негаторний позов. Тобто, подання вимоги про усунення порушень, які не пов`язані із порушенням володіння. Позивач в позові заяві зазначав, що звернувся за захистом свого права постійного користування земельною ділянкою.

Як встановлено судом, позивач є суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою. При цьому позивач не є власником об`єкту нерухомості - автомобільної стоянки, оскільки матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на автомобільну стоянку на ділянці позивача. Тому, суд відхиляє твердження позивача про наявність в нього права власності на такий об`єкт нерухомості.

Позивач зазначав, що будівництво будинку (корпус 27) відповідачем здійснюється впритул до огорожі діючої автомобільної стоянки, що є порушенням пунктів пунктів 7.50 таблиці 7.5 Наказу, тобто є недодержанням нормативно встановленої дистанції від автомобільної стоянки до багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності позивача на автомобільну стоянку, отже станом на час вирішення спору судом вона не сформована як об`єкт права, у той час як до виникнення права власності на об`єкт нерухомості об`єктом права є будівельні матеріали, у зв`язку з чим нормативні приписи пункту пункту 7.50 таблиці 7.5 Наказу не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Ухвалою суду від 28.02.2018 було призначено у справі судова будівельно-технічна експертиза. 18.02.2019 до суду надійшов висновок експерта № 543/218 від 07.02.2019. У висновку зазначено, що фактично виконані будівельні роботи із будівництва багатоквартирного житлового будинку (корпус 27) не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, зокрема пункту 7.50 таблиці 7.5 Наказу, в частині дотримання мінімально-допустимої відстані від огорожі автомобільної стоянки, що розташована на суміжній земельній ділянці.

Згідно з ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Суд, розглянувши вищезгаданий висновок судового експерта відхиляє його, оскільки суд встановив, що при здійсненні будівництва оспорюваного нерухомого майна відповідачем не допущено істотних порушень будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання будівельних робіт, а норми Наказу, на порушення яких посилається позивач, регулюють питання проектування, а не здійснення будівельних робіт.

Також, доводи позивача щодо преюдиційного змісту судових рішень у адміністративній справі № 818/329/16 не приймаються судом до уваги, оскільки предметом спору у справі була законність дій посадових осіб управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, а не питання виникнення (набуття) права власності на автомобільну стоянку. Крім того, встановлення судом фактів правомірного виконання суб`єктом обов`язку подання декларації про готовність об`єкту нерухомості жодним чином не свідчить про виникнення права власності.

Поряд з цим відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто за відсутності сформованого об`єкта права - автостоянки, відсутні підстави для висновку про наявність порушеного права позивача на цю автостоянку. Матеріали позовної заяви і зібрані у справі докази підтверджують той факт, що володіння позивача земельною ділянкою (фактичне панування над річчю) не порушене відповідачем або третіми особами, а порушення має інший характер (що, власне і є ознакою негаторної вимоги).

В аспекті захисту права власності на підставі заяви про недодержання нормативної відстані нормативи ДБН захищають не речове право власників будівель/споруд, а захищають публічний інтерес, метою якого є суспільна безпека і належний стан планування територій населених пунктів. Разом з цим, враховуючи, що автостоянка, розміщена на земельній ділянці, не є об`єктом права на час розгляду цієї справи, порушення чи перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою позивачем відсутні, і таких фактів ним суду не доведено. На думку суду, відсутні підстави стверджувати щодо порушення прав позивача на земельну ділянку.

Аргументи позивача, що відповідач при здійсненні будівництва порушив вимоги ст.ст. 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме, що відповідне будівництво здійснюється без одержання визначених законом вихідних даних (містобудівних умов та обмежень), судом до уваги не приймаються, оскільки на думку суду матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем чи уповноваженими органами містобудування чи архітектури було порушено законодавство України, будівельні норми, державні стандарти і правила. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що встановлення факту порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час провадження ним містобудівної діяльності відноситься тільки до повноважень уповноважених органів містобудування і архітектури, а доказів таких порушень матеріали справи не містять.

Крім того, ст. 376 ЦК України визначає поняття "самочинне будівництво", а також набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва, однак встановлені у цій справі обставини не свідчать про те, що будівництво є самочинним, тобто не обумовлюють застосування зазначеної норми.

Положення статті 152 ЗК України гарантують право власника земельної ділянки вимагати усунення порушень його права на землю, у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, що існував до порушення. Однак судом не встановлено, а учасниками справи судам не надані докази на підтвердження порушення прав позивача саме як користувача земельної ділянки.

Суд звертає увагу на відмінність понять в цій частині, оскільки захист автомобільної стоянки, право на яку відсутнє, не тотожній захисту земельної ділянки, яка знаходиться у позивача на праві постійного користування.

В той же час, порушення прав позивача на земельну ділянку відсутні, оскільки жодний суб`єкт не перешкоджає в користуванні чи розпорядженні саме земельною ділянкою позивача і таких фактів позивач суду не наводить. На думку суду, будівництво житлового будинку поблизу межі земельної ділянки позивача не перешкоджає користуванню та розпорядженню цією ділянкою.

Як вже зазначалось, в обґрунтування поданого позову позивач посилається на приписи п. б ч.2 ст. 152 ЗК України, а саме, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

На думку суду, обрана позивачем правова підстава суперечить вимогам його позову. Знесення будівлі, розташованої на іншій земельній ділянці в жодному разі не може вважатися поновленням належного стану земельної ділянки позивача, оскільки в п.б ч.2 ст. 152 ЗК України мова йде саме про належну власнику/користувачу на праві постійного користування земельну ділянку. Одночасно таке знесення не може бути кваліфіковано і як превентивний захід, оскільки за змістом позову порушення права має наявний характер на день подання позову. Таким чином, заявлена позовна вимога не ґрунтується на змісті наведених у позові норм ЗК України.

Крім того, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Власник, на підставі статей 391, 376 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності в тому числі і знесення самочинного об`єкту нерухомості при доведенні факту порушення його прав таким будівництвом.

Як зазначено вище, порушень прав позивача як суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою судом не встановлено, що свідчить про відсутність підстав захисту права. В той же час захисту може підлягати і інтерес позивача, в тому числі і інтерес на знесення чужої будівлі. Враховуючи обставини даного спору, такий інтерес, а рівно і спосіб захисту, не можна визнати відповідним закону.

Зокрема, законодавство передбачає такий спосіб захисту приватного права як знесення будівлі, тільки в публічному інтересі і тільки щодо об`єктів самочинного будівництва (ч.7 ст. 376 ЦК України). Тобто, закон допускає право заявляти таку вимогу виключно за органами державної влади і тільки проти володаря без права (володіння є незаконним, а володілець не має речового права, оскільки право власності або інше речове право на об`єкти самочинного будівництва відсутнє).

Також, враховуючи, що законодавство передбачає знесення лише об`єкта самочинного будівництва (а не нерухомого майна) і виключно за вимогою органу влади, втручання, якого вимагає позивач, не може бути визнано таким, що відповідає статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали позовної заяви і зібрані у справі докази підтверджують той факт, що володіння позивача земельною ділянкою (фактичне панування над річчю) не порушене відповідачем або третіми особами.

Отже, підставою відмови у задоволенні позову суд вбачає відсутність підстав, в зв`язку з недоведеністю позивачем, стверджувати про порушення прав позивача щодо належної йому на праві користування земельною ділянкою, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судом в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то на позивача покладаються витрати із сплати судового збору в розмірі 1600 грн, які були сплачені позивачем відповідно до квитанції № 26 від 03.11.2017.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.123, 129, 130,185, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет", треті особи - Приватне акціонерне товариство "Сумбуд" та Сумська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити.

2. Судовий збір у розмірі 1600 грн покласти на позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНС".

3. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.07.2019.

Головуючий суддя Заєць С.В.

Суддя Резніченко О.Ю.

Суддя Соп`яненко О.Ю.