ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2019 р. Справа№ 920/1101/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Буравльова С.І.

Суліма В.В.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від відповідача : Браніцький О.М. - адвокат

від інших учасників судового процесу: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Сумської області від 18.04.2019

у справі № 920/1101/17 (суддя Спиридонової Н.О.)

за позовом ОСОБА_1

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державний реєстратор юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців Середино - Будської районної державної адміністрації

про визнання недійсним рішення загальних зборів

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, (а.с.44-45 т. 3) яку судом першої інстанції прийнято до розгляду, заявлено про визнання недійним рішення загальних зборів учасників відповідача, оформленого протоколом №2 від 15.10.2008 та скасування реєстрації змін до статуту відповідача оформлене протоколом від 15.10.2008 зареєстрованих в ЄДР 22.05.2015 року за № 6000183.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 27.02.2018 у справі № 920/1101/17 в задоволені позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі № 920/1101/17 рішення Господарського суду Сумської області від 27.02.2018 у справі № 920/1101/17 скасовано та прийнято нове рішення , яким позов задоволено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2018 у справі № 920/1101/17 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 та рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2018 у справі № 920/1101/17 скасовано, а зазначену справу передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

У вказаній постанові суд касаційної інстанції встановив, що під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене в постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин щодо наявності чи відсутності підстав для застосування строку позовної давності, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін у зв`язку із застосування строку позовної давності, дати їм належну юридичну оцінку, встановити обставини, пов`язані з початком перебігу позовної давності, а також у разі встановлення обставин пропуску позивачем строку позовної давності, дослідити обставини поважності причин пропуску такого строку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 18.04.2019, повний текст якого складений 23.04.2019, у справі № 920/1101/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт неповідомлення позивача про час і місце проведення спірних загальних зборів, проте позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, що, враховуючи заяву відповідача про його застосування, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання щодо початку перебігу строку позовної давності суд першої інстанції зазначив:

- позивач в позовній заяві зазначає, що ним позовна давність не пропущена, оскільки лише в 2017 році адвокат позивача дізнався про порушені права позивача;

- початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

- володіння корпоративними правами покладають на учасників товариств не тільки права, передбачені статті 116 ЦК України, в тому числі і право на отримання інформації від товариства, а і ряд обов`язків, які передбачені статтею 117 ЦК України та статутом товариства, саме це спричинено необхідністю досягнення цілей товариства та його організаційною єдністю, що є ключовою ознакою кожної юридичної особи;

- порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права;

- відповідно до ч.ч.1,2 ст. 61 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не рідше двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами. Періодичність проведення загальних зборів учасників встановлена п. 9.1 статуту відповідача;

- враховуючи визначену законом та статутом відповідача періодичність скликання зборів, а також ту обставину, що учасник товариства, який відповідно до вимог закону обов`язково повідомляється про проведення, про дату, час та місце проведення загальних зборів, однак не отримує протягом тривалого періоду повідомлень від товариства про проведення загальних зборів та іншої інформації, міг за таких обставин проявити звичайну обачність, зацікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права;

- обгрунтування не пропуску позовної давності зводиться позивачем до того, що у 2007 році він виїхав до Російської Федерації і не міг знати про свої порушені права, а про порушення прав позивача дізнався адвокат в 2017 році - через 10 років після порушення;

- належних та допустимих доказів, коли саме безпосередньо позивач - ОСОБА_1 , дізнався про проведення загальних зборів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» 15.10.2008 та прийняття ними оскаржуваного рішення, позивач суду не надав;

- водночас до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вказують на те, що позивач після свого переїзду до Російської Федерації постійно приїздить до с. Новоселівка Середино-Будського району Сумської області приблизно один раз на рік. А тому суд вважає, що позивач перебуваючи на території с. Новоселівка Середино-Будського району Сумської області міг отримати інформацію про прийняте відповідачем оскаржуване рішення;

- позивачем не надано доказів, що він виконував обов`язок - «знати про стан своїх майнових прав», оскільки позивач протягом 10 років не брав участі в діяльності товариства, в той час, як володіння корпоративними правами включають в себе не лише права, а і обов`язки. Не надано позивачем і доказів, що ним повідомлявся відповідач про зміну місцезнаходження позивача, а головне не надав позивач доказів існування перешкод або інших обставин, які протягом тривалого часу (10 років) позбавляли його можливості дізнатись про порушення свого права;

- позивач мав можливість брати участь в управлінні Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» через свого повноважного представника, проте позивачем не надано суду та матеріали даної справи не містять доказів видання відповідної довіреності позивачем або перешкоджання діяльності повіреного (не допуск до участі у загальних зборах, ненадання документів про діяльність відповідача, тощо) з боку відповідача.

- вказані обставини свідчать про те, що строк позовної давності для звернення позивачем до суду за захистом своїх прав сплив 15.10.2011.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 18.04.2019 по справі № 920/1101/17 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , справу № 920/1101/17 призначено до розгляду на 02.07.2019.

В судовому засіданні 02.07.2019 оголошено перерву до 16.07.2019.

01.07.2019 до суду від позивача надійшло клопотання про застосування норм права викладених у постанові ВС/КГС від 12.06.2019 у справі № 927/352/18 до спірних правовідносин до якого додано копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2019 у справі № 927/352/18.

Станом на 16.07.2018 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Третя особа представників в жодне судове засідання не направила, про причин неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, представник позивача про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача у судовому засіданні 02.07.2019р. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач є співзасновником відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське», з часткою в статутному капіталі 17 %.

Статут відповідача затверджений установчими зборами товариства 09.03.2000 та зареєстрований 21.08.2000.

Як зазначає позивач, він у 2017 року звернувся за наданням правової допомоги до адвоката Мальченка Д.В., оскільки позивач є громадянином Російської Федерації та не проживає на території України.

Адвокат Мальченко Д.В. знайшов у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформацію про існування рішень суду у справі № 920/878/16, яка розглядалась Господарським судом Сумської області і переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанції, у яких зазначається про проведення відповідачем 15.10.2008 загальних зборів та внесення на підставі рішень цих зборів відповідних змін до статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» з перерозподілом часток статутного капіталу між учасниками.

За результатами зборів були прийняті рішення, оформлені протоколом, а саме: виведено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із складу учасників товариства шляхом укладення договорів купівлі-продажу належних їм часток у статутному капіталі товариства, виведено зі складу учасників товариства ОСОБА_9 у зв`язку зі смертю та затверджено наступний розподіл часток у статутному капіталі: ОСОБА_10 - 52%, ОСОБА_11 .-17%, ОСОБА_12 -7%, ОСОБА_13 -17%, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» - 7%; затверджено нову редакцію статуту товариства з урахуванням змін, що відбулися.

Статут Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» в новій редакції був зареєстрований через сім років 22.05.2015 Державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Середино-Будського районного управління юстиції Сумської області з внесенням відповідних змін щодо складу учасників Товариства.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що рішення загальних зборів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське», яке прийнято 15.10.2008 та оформлене протоколом, було одне, інших рішень 15.10.2008 товариством не приймалось, а тому мова йде, не зважаючи на різні номери на копіях наданих сторонами, про одне й те саме рішення загальних зборів.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає про те, що його, в порушення вимог статті 61 Закону України «Про господарські товариства» та пункту 9.2 статуту відповідача, не було належним чином повідомлено про проведення загальних зборів, а тому він був позбавлений можливості брати участь в управлінні товариством, чим було порушено його право, та що це є підставою для визнання недійними рішення прийнятого на загальних зборах товариства 15.10.2008р.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив повністю, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно зі ст.93 Цивільного кодексу України (тут і далі в редакції чинній станом на дату проведення спірних загальних зборів), юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 113 ЦК України встановлено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Відповідач за своєю організаційно-правовою формою відноситься до господарських товариств.

Відповідно до ст.11-1 Закону України «Про господарські товариства» (тут і далі в редакції чинній станом на дату проведення спірних загальних зборів), законодавство про господарські товариства ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законодавчих актів.

Відповідно до ст. 97 Цивільного кодексу України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст.98 ЦК України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» №13 від 24.10.2008 суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органів управління товариства мають лише ті його акціонери (учасники), які були акціонерами (учасниками) на дату прийняття рішення, що оскаржується.

У спорі про визнання недійсними рішень зборів учасників товариства вирішальним є встановлення факту порушення відповідним рішенням прав та законних інтересів позивача як учасника товариства, тобто його корпоративних прав.

Згідно з ч.1 ст.167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.116 ЦК України учасники господарського товариства мають право брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають право, серед іншого, брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Право брати участь в управлінні справами товариства є базовим немайновим правом учасника товариства, яке забезпечує задоволення саме майнових інтересів цього учасника, оскільки, беручи участь в управлінні справами товариства, його учасники вирішують найважливіші питання його діяльності та визначають основні її напрямки, мають можливість контролювати ефективність використання інвестованих в товариство коштів, можуть визначати напрямки використання прибутків, тощо.

Враховуючи, що станом на 15.10.2008 (дата проведення загальних зборів, рішення яких оскаржено позивачем) позивач був учасником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське», рішення, яке прийнято на вказаних загальних зборах, зокрема, щодо зміни розподілу часток та балансу голосів, звільнення та призначення директора Товариства, стосуються права позивача як учасника Товариства на участь в управлінні справами Товариства, тобто його корпоративних прав, і він має право на їх захист.

Внаслідок прийнятих на зборах 15.10.2008 рішень значно змінився розподіл часток та баланс голосів учасників, проти якого позивач заперечує, а отже, це рішення безпосередньо зачіпає майнові інтереси позивача.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах «а», «б», «г-ж», «и-й» статті 41 Закону України «Про господарські товариства», належить: а) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; б) вирішення питання про придбання товариством частки учасника; в) виключення учасника з товариства; г) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. З питань, зазначених у пунктах «а», «б» статті 41 Закону України «Про господарські товариства», а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосують учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів.

Пунктом 8.1 Статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» (в редакції від 21.03.2000) (далі Статут) встановлено, що вищим органом управління Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» є Збори учасників.

До виключної компетенції Зборів учасників належить затвердження та ухвалення будь-яких змін до цього статуту (п. 8.3.5 Статуту); затвердження будь-яких змін у Статутному Фонді і в розмірах часток Учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» у Статутному Фонді, як і стосовно додаткових внесків Учасників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» до Статутного фонду (п. 8.3.6 Статуту).

Пунктом 9.1 Статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» встановлено, що засідання Зборів Учасників проводяться не менше одного разу на фінансовий рік.

Частиною 5 ст.61 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що про проведення загальних зборів товариства учасники повідомляються передбаченим статутом способом з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного. Повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання загальних зборів. Будь-хто з учасників товариства вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніш як за 25 днів до початку зборів. Не пізніш як за 7 днів до скликання загальних зборів учасникам товариства повинна бути надана можливість ознайомитися з документами, внесеними до порядку денного зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників, присутніх на зборах.

За приписами п.9.2 Статуту засідання Зборів Учасників скликаються Головою Зборів Учасників. Повідомлення про такі збори, дату та місце їхнього проведення, порядок денний повинні бути вивішені не менш як за 30 днів до дня проведення засідання в людних місцях всіх населених пунктів, де мешкає та працює більшість учасників ТОВ. Якщо окремі учасники ТОВ мають інше місце проживання, їм у той же термін направляються письмові повідомлення.

Матеріалами справи встановлено та відповідачем не заперечується, що жодного повідомлення про проведення загальних зборів 15.10.2008 позивачу не направлялося.

Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до відповідних органів реєстраційної служби з метою дізнатися нову адресу позивача для надіслання повідомлення про проведення загальних зборів 15.10.2008.

Відповідно до довідки № 457/08/01-23 виданої Зноб-Новгородською селищною радою Середино-Будського району Сумської області від 20.09.2018, позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований у с. Нововасилівка Середино-Будського району Сумської області з 05.11.1993 по 29.07.2007 та з 29.07.2007 вибув спільно з дружиною ОСОБА_14 на постійне місце проживання до смт. Біла Березка Трубчевського району Брянської області Російської Федерації.

В наданій суду першої інстанції на його вимогу фотокопії закордонного паспорту позивача міститься підтвердження того, що 12.03.2008 позивач був знятий з реєстраційного обліку та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, а з 01.04.2008 зареєструвався за адресою: смт . Біла Березка Трубчевського району Брянської області Російської Федерації.

За твердженням відповідача, позивач з 04.02.2002, після звільнення з посади директора СТоВ «Деснянське», до подачі даного позову ніяким чином не підтримував зв`язки з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Деснянське», після переїзду на постійне місце проживання до Російської Федерації не повідомив відповідача про адресу свого місця проживання та не написав відповідну письмову заяву про це до дирекції відповідача.

05.02.2010 з метою належного сповіщення учасників відповідача в Серидино-Будській районній газеті «Знамя труда» № 13-14 було опубліковано оголошення з порядком денним про скликання загальних зборів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське», які відбулося 05.03.2010, проте на вказані загальні збори позивач також не з`явився.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції публікація у засобах масової інформації повідомлення про скликання загальних зборів є додатковим заходом і само по собі не свідчить про те, що позивач був повідомлений про скликання загальних зборів при відсутності персонального письмового повідомлення, в той час як доказів направлення повідомлення позивачу на його адресу, яка була відома відповідачеві, матеріали справи не містять.

В матеріалах справи відсутні й докази того, що відповідач перевіряв інформацію про місцезнаходження позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з п. 2.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин»:

- під час розгляду відповідних справ господарські суди мають враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень;

- безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є: - прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України «Про господарські товариства», статті 41 та 42 Закону України «Про акціонерні товариства», стаття 15 Закону України «Про кооперацію»); - прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина шоста статті 42 Закону України «Про акціонерні товариства»); - прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п`ята статті 61 Закону України «Про господарські товариства»); - відсутність протоколу загальних зборів ТОВ (частина шоста статті 60 Закону України «Про господарські товариства»); - відсутність протоколу загальних зборів АТ, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України «Про акціонерні товариства»);

- під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час їх скликання та проведення, господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Пунктом 2.12 цієї ж постанови Пленуму Вищого господарського суду України встановлено, що:

- рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України;

- зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин;

- у зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: - невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; - порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; - позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Крім того, відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» рішення загальних зборів господарського товариства можуть бути визнаними недійсними в судовому порядку у випадку недотримання процедури їх скликання, встановленої статтями 43, 61 Закону України « Про господарські товариства». Права учасника (акціонера) товариства можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Зазначене кореспондується з п. 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 25.02.2016 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин», згідно з яким рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої статтею 61 Закону України "Про господарські товариства", статтею 35 Закону України "Про акціонерні товариства", статтею 15 Закону України "Про кооперацію".

Отже, порушення процедури повідомлення позивача про проведення загальних зборів, наслідком чого стало позбавлення позивача можливості взяти участь у загальних зборах, є підставою для визнання недійсним рішення таких загальних зборів.

Відповідачем до суду було подано заяву про застосування позовної давності (а.с.68-72 т.3) в якій відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Позивач в позовній заяві зазначає, що ним позовна давність не пропущена, оскільки лише в 2017 році адвокат позивача дізнався про порушені права позивача.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За приписами ч.ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України:

- позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

- сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а тому перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли право чи інтерес позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, проте якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності, наведених позивачем, поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

Доведення самого факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду - недостатньо. Необхідно довести те, що позивач не міг дізнатися про факт такого порушення, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України.

В обґрунтування обставин не пропуску позовної давності позивач фактично послався лише на те, що у 2007 році він виїхав до Російської Федерації і не міг знати про свої порушені права, а про порушення прав позивача дізнався адвокат в 2017 році - майже через 10 років після порушення.

Водночас, належних та допустимих доказів, коли саме безпосередньо позивач - ОСОБА_1 , дізнався про проведення спірних загальних зборів, позивач суду не надав.

До матеріалів даної справи долучено нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вказують на те, що позивач після свого переїзду до Російської Федерації постійно приїздить до с.Новоселівка Середино-Будського району Сумської області «як правило, мінімум один раз на рік», а тому суд вважає, що позивач перебуваючи на території с. Новоселівка Середино-Будського району Сумської області міг отримати інформацію про прийняте відповідачем оскаржуване рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що володіння корпоративними правами покладають на учасників товариств не тільки права, передбачені статті 116 ЦК України, в тому числі і право на отримання інформації від товариства, а і ряд обов`язків, які передбачені статтею 117 ЦК України та статутом товариства, а саме це спричинено необхідністю досягнення цілей товариства та його організаційною єдністю, що є ключовою ознакою кожної юридичної особи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61 Закону України «Про господарські товариства», загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю скликаються не рідше двох разів на рік, якщо інше не передбачено установчими документами. Позачергові загальні збори учасників скликаються головою товариства при наявності обставин, зазначених в установчих документах, у разі неплатоспроможності товариства, а також у будь-якому іншому випадку, якщо цього потребують інтереси товариства в цілому, зокрема, якщо виникає загроза значного скорочення статутного капіталу.

Пунктом 9.1 Статуту визначено, що чергові збори учасників проводяться не менше одного разу на фінансовий рік.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, враховуючи визначену законом та Статутом відповідача періодичність скликання зборів, а також ту обставину, що учасник товариства, який відповідно до вимог закону обов`язково повідомляється про проведення, про дату, час та місце проведення загальних зборів, однак не отримує протягом тривалого періоду повідомлень від товариства про проведення загальних зборів та іншої інформації, міг, за таких обставин, проявити звичайну обачність, зацікавитися станом своїх корпоративних прав та довідатись про порушення свого права.

Отже, позивачем не надано доказів, що він виконував обов`язок знати про стан своїх майнових прав, в тому числі доказів звернень до відповідача про отримання інформації про діяльність товариства. Позивач протягом 10 років не брав участі в діяльності товариства, в той час, як володіння корпоративними правами включають в себе не лише права, а і обов`язки. Не надано позивачем і доказів, що ним повідомлявся відповідач про зміну місцезнаходження позивача, а головне не надав позивач доказів існування перешкод або інших обставин, які протягом тривалого часу (10 років) позбавляли його можливості дізнатись про порушення свого права.

Слід зазначити і про те, що п. 9.5 Статуту визначено, що будь-який учасник товариства може видати доручення в письмовій формі іншій особі для участі у засіданні Зборів Учасників замість нього, для участі у голосуванні від його імені, а також для реалізації всіх інших прав та повноважень відсутнього учасника товариства, а відтак позивач не був позбавлений можливості брати участь в управлінні Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Деснянське» через свого повноважного представника.

Позивачем не надано суду та матеріали даної справи не містять в собі доказів видання позивачем відповідної довіреності повноважному представнику та доказів перешкоджання діяльності повноважного представника позивача (не допуск до участі у загальних зборах, ненадання документів про діяльність відповідача, тощо) з боку відповідача.

В той час як обставин, які б свідчили про поважність причин пропущення встановлених законодавством строків позовної давності, позивачем не наведено, цілком вірним є висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для звернення позивача до суду за захистом своїх прав сплив 15.10.2011.

Враховуючи викладені обставини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, що, враховуючи наявність відповідної заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійним рішення загальних зборів учасників відповідача, оформленого протоколом від 15.10.2008.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійним рішення загальних зборів учасників відповідача, оформленого протоколом від 15.10.2008, не підлягають задоволенню і позовні вимоги, які є похідними, про скасування реєстрації змін до статуту відповідача оформлене протоколом від 15.10.2008 зареєстрованих в ЄДР 22.05.2015 року за № 6000183, у зв`язку з чим колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи викладене судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Сумської області від 18.04.2019 у справі № 920/1101/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 18.04.2019 у справі № 920/1101/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 18.04.2019 у справі № 920/1101/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1101/17.

Повний текст постанови складено: 17.07.2019

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді С.І. Буравльов

В.В. Сулім