ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/100/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюка І.Г.

суддів: Аленіна О.Ю., Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю:

від ТОВ «Комплекс Інвестмент Менеджмент» - адвокат Доброва К.Ю., довіреність б/н від 14.01.2019;

Представник ТОВ «Одеський завод класичних вин» в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин»

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019

суддя Демешин О.А.

Час і місце ухвалення: 10:45:09 год.; м. Одеса

Повний текст рішення складено 17.05.2019

по справі № 916/100/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Інвестмент Менеджмент»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин»

про стягнення 400 335,79 грн.

В С Т А Н О В И В:

16.01.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Інвестмент Менеджмент» (далі позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» про стягнення заборгованості за Договором поставки №147/10-2014 від 23 жовтня 2014 року в розмірі 400335,79 грн., що включає: сума основного боргу у розмірі - 383540,96 грн. та 16794,83 - пені за несвоєчасну оплату поставленого Товару.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Інвестмент Менеджмент» 383540,96 гривень боргу та 5753,11 грн. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Мотивуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що проаналізувавши правовідносини, які склалися між сторонами, сторони уклали договір поставки у спрощений спосіб, у вказаних правовідносинах позивач виступає в якості постачальника, а відповідач в якості Покупця.

Місцевим господарським судом, прийняти копії видаткових накладних, як докази поставки товару позивачем на користь відповідача, встановивши відсутність доказів оплати за поставлений товар, задовольнив позовні вимоги на суму 383540,96 грн. Відмовляючи у стягненні пені, господарський суд зазначив, що розмір пені розраховано позивачем на підставі п. 7.3., 7.4. Договору поставки №147/10-2014 від 23 жовтня 2014 року. Проте, положення вказаного Договору не можуть застосовуватись до спірних відносин, оскільки Договір припинив свою дію 31.12.2015, а поставка товару несплата за який є предметом спору відбулась: 13.09.2018 року, 20.09.2018 року, 24.10.2018 року.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» звернулось до Південно - західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Скаржник вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» зазначає, що позивач посилається на те, що 23.10.2014 між ним та відповідачем укладено Договір № 147/10-2014, згідно умов якого постачальник зобов`язується протягом строку його дії поставляти та передавати у власність Покупця скляні пляшки, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати Постачальнику їх вартість у відповідності до умов договору. Крім того, позивач посилається на те, що на виконання умов Договору ТОВ «КІМ» відповідно до умов Специфікацій, 13.09.2018, 20.09.2018 та 24.10.2018 він здійснив поставку Товару.

Скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутні Специфікації від 13.09.2018 та від 20.09.2018, проте, наявні у справі Специфікації від 07.08.2018 та від 12.09.2018 не є належними доказами у справі, не підтверджують обставини, на які посилається позивач у позові.

Проте, судом вищенаведеним обставинам не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення рішення, що не відповідає дійсним обставинам та наданим доказам, а тому підлягає скасуванню.

Крім того, скаржник звертає увагу суду, що Відповідач зазначив, що поставка Товару згідно Специфікації від 24.10.2018 відбувалась у той момент, коли дія договору фактично була припинена. А відповідно до умов Специфікації № 27 від 24.10.2018, поставка Товару здійснюється на умовах РСА (склад постачальника за адресою: м. Одеса, вул. Моторна АДРЕСА_1 буд. 6). Проте, термін РСА (Франко перевізник) означає, що продавець вважається тим, хто виконав своє зобов`язання по поставці товару, який пройшов митне очищення для ввезення, з моменту передачі його в розпорядження перевізника в обумовленому пункті. При відсутності вказівки покупця про такий пункт, продавець має право визначити такий пункт сам серед низки подібних пунктів, де перевізник приймає товар у своє розпорядження. Відповідач наполягав та зазначав, що надані Позивачем докази не підтверджують отримання Товару з адресою, вказаною у специфікації, зокрема, у видатковій накладній № 3341 від 24.10.2018 р. вказані лише юридичні адреси Сторін. Але й цим обставинам суд належної правової оцінки не надав, що призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, вважаємо, що надані Позивачем докази спростовують ті обставини, на які він посилається у позові, а за таких обставин, підстави для задоволення позовної заяви ТОВ «Комплекс Інвестмент Менеджмент» до ТОВ «Одеський завод класичних вин», відсутні.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Інвестмент Менеджмент» зазначає, що рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення вмотивована саме тими нормативними актами, що регулюють спірні правовідносини. Судом були об`єктивно досліджені наявні у справі докази, всебічно з`ясовані обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та у відповідності з якими прийнято рішення, справу розглянуто повно, об`єктивно та неупереджено.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» на рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 у справі № 916/100/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 призначено справу № 916/100/19 до розгляду на 16.07.2019 об 11:00 год.

У судовому засіданні 16.07.2019 представник ТОВ «Комплекс Інвестмент Менеджмент» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 - без змін.

Представник ТОВ «Одеський завод класичних вин» в судове засідання не з`явився.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 23.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Інвестмент Менеджмент» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» (Покупець) укладено Договір поставки №147/10-2014, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався протягом строку його дії поставляти та передавати у власність Покупця скляні пляшки (Товар), а Покупець зобов`язався приймати та оплачувати Постачальнику їх вартість у відповідності до умов договору.

Відповідно до пункту 2.2 Договору обов`язок Постачальника передати Товар Покупцю вважається виконаним з моменту завантаження Товару на складі Постачальника (дата поставки) та наданням Покупцю документів, передбачених п 2.4 Договору, а саме: товарно- транспортної накладної, видаткової накладної, сертифікату якості. Відповідно до п. 2.6. Договору право власності на Товар переходить з дати приймання Товару на складі Постачальника, якщо сторони не змінять порядок відвантаження відповідно до Правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року.

Згідно п.5.14 Договору у разі, якщо одна із сторін не підписала акт звірки взаєморозрахунків у термін не більше 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання будь-яким засобом зв`язку (поштою, електронною поштою, факсом тощо) без письмового обґрунтування - такий Акт вважається узгоджений обома сторонами.

Як вказує Позивач, на виконання умов вказаного Договору, ним, відповідно до умов Специфікацій, що є невід`ємними частинами Договору, узгодженими та підписаними сторонами, поставив скляні пляшки (Товар) в асортименті: 13.09.2018, 20.09.2018, 24.10.2018. Ці обставини підтверджуються копіями видаткових та податкових накладних, які додаються до позовної заяви. Покупець прийняв на себе зобов`язання прийняти і сплатити поставлений Товар на умовах відстрочення платежу протягом 45 (сорока п`яти) днів, з дня переходу права власності на кожну окрему партію Товару, відповідно до Специфікацій (додаються), шляхом перерахування коштів за відвантажений Товар на рахунок Постачальника. Тому, останніми днями належного виконання грошового зобов`язання по оплаті відповідних партій Товару були - 28.10.2018 року, 04.11.2018 року, 08.12.2018 року. Проте, Відповідач протягом часу співпраці допускав прострочення платежів за отриманий Товар, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 19.12.2018 року.

Позивач 19.12.2018 Відповідачу направив вимогу № 445 (додається) відносно стягнення заборгованості в розмірі 392 025,73 грн. Відповідач борг не оплатив.

З огляду на викладене, посилаючись на умов Договору поставки від 23.10.2014 №147/10-2014, зокрема в частині нарахування пені: п.7.3., п. 7.4. та ст. 530, 610, 625, 629 ЦК України, 179, 193 ГК України, Позивач просить суд стягнути з відповідача 383540,96грн. боргу та 16794,83 - пені за несвоєчасну оплату поставленого Товару. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені заявником доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних пдстав.

Згідно ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України).

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарського договору. За частиною першою цієї статті господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до приписів ст.205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.2 ст.642 Цивільного кодексу України).

Позов ґрунтується на невиконанні відповідачем умов, укладеного між сторонами справи Договору поставки №147/10-2014 від 23 жовтня 2014 року.

Пунктом 11.1. вказаного вище Договору, передбачено, що останній набрав чинності з 23.10.2014 і діє до 31.12.2015.

Додатковою угодою №1 від 04.01.2017 сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору на один рік до 31 грудня 2017 року.

Судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду, що Додаткова угода №1 від 04.01.2017, якою сторони продовжили дію договору, не може бути підставою для продовження строку дії основного договору, оскільки остання укладена сторонами вже після закінчення строку договору, тобто після 31.12.2015.

Крім того, специфікації та видаткові накладні про поставку позивачем відповідачу товару, складені у вересні-жовтні 2018 року.

Матеріали справи не містять належних доказів продовження терміну дії договору до цього періоду, зокрема шляхом укладання додаткової угоди під час дії договору.

Таким чином, поставка яка відбулась після 31.12.2015 не муже бути визнана такою, яка відбулась на виконання умов Договору поставки №147/10-2014 від 23 жовтня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, поставка партій Товару відповідно до видаткових накладних №№№ 2857, 2934, 3341 від 13.09.2018, 20.09.2018 та 24.10.2018 року узгоджені сторонами в Специфікаціях № 26 від 12.09.2018, Специфікації № 25 від 07.08.2018 та Специфікації № 27 від 24.10.2018. Факт виконання Позивачем зобов`язання по поставці товару підтверджується, видатковими накладними, які скріпленими печатками та підписами сторін.

В даному випадку сторонами було укладено в простій письмовій формі договір поставки, оскільки Товар був поставлений позивачем і прийнятий відповідачем, що зафіксовано у видаткових накладних № 2857 від 13.09.2018, № 2934 від 20.09.218 та № 3341 від 24.10.2018.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов`язку, що не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Колегія суддів зазначає, що підписання покупцем видаткових накладних № 2857 від 13.09.2018, № 2934 від 20.09.218 та № 3341 від 24.10.2018, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і, яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб, з урахуванням статті 692 Цивільного кодексу України, відповідач як покупець був зобов`язаний оплатити вартість товару після прийняття від позивача.

Отже, за наведених обставин справи і правових норм позовні вимоги щодо стягнення суми заборгованості є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у загальній сумі 16794,83 грн. за несвоєчасну оплату поставленого товару, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду та зазначає наступне.

Відповідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Так, розмір пені розраховано позивачем на підставі п. 7.3., 7.4. Договору поставки №147/10-2014 від 23 жовтня 2014 року.

Як встановлено вище, в даному випадку сторонами було укладено в простій письмовій формі договір поставки, оскільки Товар поставлений позивачем і прийнятий відповідачем, що зафіксовано у видаткових накладних № 2857 від 13.09.2018, № 2934 від 20.09.218 та № 3341 від 24.10.2018

Отже, оскільки між сторонами справи не було досягнуто згоди щодо розміру пені, в разі прострочення оплати за поставлений товар за видатковими накладеними від 13.09.2018, 20.09.2018, 24.10.2018, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у стягненні пені.

Мотиви відхилення аргументів апеляційної скарги.

Щодо твердження скаржника про те, що позивач не надав доказів отримання відповідачем Товару за адресою вказаної у специфікації, зокрема у видатковій накладній № 3341 від 24.10.2018.

Так, сторони узгодили умови поставки, що підтверджується специфікацією, яка скріплена підписами уповноважених представників сторін та печатками. Відповідно до п. 2 специфікацій умови поставки Товару: FСА, склад Постачальника за адресою: м. Одеса, вул. Моторна, 6.

Твердження Відповідача про відсутність адреси складу постачальника у видаткових накладних безпідставні, оскільки відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996- XIV від 11.05.2000 р із змінами, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа. дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб. відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Закон не вимагає зазначення будь-яких інших додаткових реквізитів. Жодної вимоги зазначити окрім юридичної адреси сторони також адресу складу законодавство не містить. Сторони пункт завантаження, визначили у Специфікації.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 у справі № 916/100/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин».

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 у справі № 916/100/19 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин» - залишити без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський завод класичних вин».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.07.2019.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк

суддя О.Ю. Аленін

суддя Л.В. Лавриненко