ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р.

м. Київ

Справа № 911/875/19

Суддя Черногуз А.Ф., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 18/14, )

до Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Лісова, буд. 6-Г, )

про стягнення боргу, пені, втрат від інфляції та 3% річних,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява б/н від 08.03.2019 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" до Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" про стягнення боргу, пені, втрат від інфляції та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2019 вказану позовну заяву залишено без руху.

23.04.2019 через канцелярію Господарського суду Київської області позивачем подано заяву б/н від 17.04.2019 про усунення недоліків. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.05.2019 відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено строки для подання: відповідачу - відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу - відповіді на відзив до 22.05.2019; відповідачу - заперечень до 01.06.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- 17.01.2014 між відповідачем (покупець) та позивачем (постачальник) укладено договір №РЦ022829, відповідно до якого постачальник зобов`язується поставити товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації;

- протягом періоду господарських відносин між позивачем та відповідачем позивач належним чином виконував свої обов`язки з поставки товару, однак відповідач порушив умови договору в частині оплати постановленого йому товару, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 98017,35 грн. Крім того, позивач нарахував 20092,14 грн пені, 1676,00 грн 3% річних, 7368,89 втрат від інфляції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у встановлений строк відзив на позов не подав, про причини неподання суд не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом перевірено та встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Вказаний факт підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень вх. № 13899/19 від 16.04.2019, вх. № 16533/19 від 11.05.2019.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

17.01.2014 між Дочірнім підприємством "Рітейл Центр" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" (постачальник) укладено договір №РЦ022829, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації покупцем через мережу магазинів «Фуршет».

Товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні. Пунктом поставки товару за цим договором є склад покупця, адреса якого вказана в замовленні. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Витрати з транспортування товару до пункту поставки несе постачальник. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця (п.п. 3.1., 3.4. договору).

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця (п. 5.1. договору).

Покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (Ціна без ПДВ та з ПДВ) (п. 7.1. договору).

Копії специфікації позивачем суду не надано.

Оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 30 днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500 грн з кожного магазину (п. 7.9. договору).

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що протягом періоду господарських відносин між позивачем та відповідачем позивач належним чином виконував свої обов`язки з поставки товару, однак відповідач порушив умови договору в частині оплати постановленого йому товару, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 98017,35 грн. Крім того, позивач нарахував 20092,14 грн пені, 1676,00 грн 3% річних, 7368,89 втрат від інфляції.

На підтвердження своїх вимог позивачем подано копію акта перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, а також копію банківської виписки за період з 17.01.2014 по 17.04.2019, наданої АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Суд, дослідивши подані позивачем докази, зазначає наступне.

За змістом п. 3.6. договору постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію: накладні, в яких повинно бути чітко зазначена кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ, товарно-транспортні накладні, податкові накладні тощо.

Відповідно до п.п. 2.4., 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом вказаних положень, факт здійснення господарської операції має підтверджуватись відповідними первинними документами, складеними відповідно до вимог що ставляться до останніх.

Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів які б підтверджували факт поставки товару відповідачу, а також з яких би можна було встановити дати поставки, обсяг поставленого товару та його вартість. У позовній заяві позивач так само не зазначає який товар, в якій кількості, якої вартості та коли поставлявся відповідачу.

Отже, суд зазначає, що позивачем не подано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів поставки товару відповідачу.

Щодо акту перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018 суд зазначає наступне.

Акт звірки взаєморозрахунків не вважається документом, що підтверджує здійснення господарської операції між сторонами чи наявність зобов`язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2017 у справі № 926/1908-б/14).

Акт перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, наданий позивачем не може підтверджувати розміру заборгованості відповідача перед позивачем станом на момент подачі позову та розгляду даної справи в суді, оскільки, по-перше, не містить посилання на спірний договір, по-друге, не відповідає законодавчим вимогам, що ставляться до первинних документів, позаяк акт звірки взаємних розрахунків доводить лише обставини про звіряння сторонами розрахунків між собою за певний період часу чи на конкретну дату. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується. Крім того, на вказаному акті не зазначено посади та прізвища особи, що підписала акт з боку відповідача, міститься самонабірний штамп з назвою відповідача, а не печатка підприємства, доказів наявності повноважень в особи, що підписала акт на таке підписання не надано.

Виходячи з наведеного, суд не приймає в якості доказу наявності заборгованості відповідача перед позивачем акт перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018.

Оскільки позивачем на надано суду належних та допустимих доказів поставки товару відповідачу, з яких би можна було встановити дати поставки, обсяг поставленого товару та його вартість, будь-яких інших доказів які б підтверджували факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором від 17.01.2014 №РЦ022829 суду не надано, то суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 98017,35 грн боргу, 20092,14 грн пені, 1676,00 грн 3% річних, 7368,89 втрат від інфляції необґрунтованими, недоведеними, документально не підтвердженими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2019.

Суддя А.Ф. Черногуз