РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.07.2019Справа № 910/6002/19
Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Споживчого товариства "УТФ"

пр-кт. Оболонський, буд.30, офіс 287, м. Київ, 04205

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

вул. Пожарського, буд.3, м. Київ, 02094

про стягнення 18 482,92 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

10.05.2019 Споживче товариство "УТФ" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 18 482,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог Споживче товариство "УТФ" вказує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" було виконано своє грошове зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за Договором поставки макухи соєвої №124/2018/КАМ/О від 28.02.2018 з простроченням, у зв`язку з чим, за твердженням позивача, наявні правові підстави для стягнення з відповідача пені у розмірі 6 707,81 грн., 3% річних у розмірі 574,95 грн. за накладною №8 від 19.07.2018 та пені у розмірі 5 497,60 грн., 3% річних у розмірі 471,22 грн. за накладною №9 від 19.07.2018.

Також, позивач зазначає, що якби відповідачем було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за Договором поставки макухи соєвої №124/2018/КАМ/О від 28.02.2018, Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 5 231,34 грн., який просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в якості упущеної вигоди.

З огляду на ціну позову та незначну складність справи, спір підлягає вирішенню в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 247 ГПК України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження у зв`язку з її малозначністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

07.06.2019 до відділу автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярії) суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог СТ "УТФ" в повному обсязі. Так, відзив обґрунтовано тим, що всупереч умов Договору, позивачем надавалися документи вибірково, не у момент поставки та не в повному об`ємі. До того ж, у відзиві відповідач вказує, що позивач не направляв йому повідомлення про реєстрацію податкових накладних і відповідно строк, визначений Позивачем для оплати 20 % вартості Товару був визначений невірно. Також відповідач посилається на укладання додаткової угоди № 1 від 10.01.2019 p., умовами якої визначено, що, якщо Відповідач сплатить суму основного боргу перед Позивачем, визначену в п. 1. даної додаткової угодив строки, визначені сторонами в п. З даної додаткової угоди, то Відповідач звільняється від сплати пені, 3 % річних, інфляційних втрат та інших штрафних санкцій, відповідно до чого судом не можуть бути задоволені вимоги стосовно стягнення з ТОВ "Комплекс Агромарс" пені за прострочення виконання зобов`язання, 3% річних за користування чужими коштами. Крім того, відповідач стверджує, що позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не подано доказів на підтвердження його реальної можливості щодо отримання доходів у вигляді недоотриманих відсотків від відкриття депозитного рахунку, з огляду на це вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди не можна визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

14.06.2019 представником позивача подано до канцелярії суду відповідь на відзив, відповідно до якого просить залишити без розгляду відзив відповідача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на направлення заперечень на відповідь на відзив не скористався, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

28.02.2018 між Споживчим товариством "УТФ" (надалі - постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (надалі - покупець/відповідач) був укладений Договором поставки макухи соєвої №124/2018/КАМ/О (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник бере на себе зобов`язання, в порядку та на умовах, визначених даним договором, здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені строки.

Відповідно до п. 1.2 договору предметом даного договору є поставка макухи соєвої, отриманої після віджиму олії з насіння сої (надалі - товар).

Пунктом 3.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98.

Відповідно до п 3.4 договору у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно діючого законодавства.

Відповідно до п.п. 5.3., 5.4. договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 робочого дня за умови виконання наступних умов:

- постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури,

- сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну

- передача покупцю повного пакету оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору.

Остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовного товару здійснюється покупцем протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбаченні чинним законодавством засобом електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних.

За доводами позивача, на виконання умов договору СП "УТФ" було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 636 480 грн., що підтверджується накладними № 8 та № 9 від 19.07.2018 на суму 318 512,00 грн. та 317 968,00 грн. відповідно. Відповідачем в свою чергу товар прийнятий без зауважень та оплачено у повному обсязі, проте з порушенням строків, визначених умовами договору, а тому у відповідності до умов п.п. 5.3., 5.4, 6.4, 6.8 договору, ст. 625 ЦК України та ст. 224 ГК України позивачем нараховані штрафні та фінансові санкції у вигляді пені, 3% річних, та упущеної вигоди.

Отже, спір у справі виник у зв`язку з несвоєчасною, на думку позивача, оплатою відповідачем поставленого товару.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За своєю правовою природою, укладений між сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських, згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України і у відповідності до приписів ст.. 629 ЦКУ є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.655 ЦКУ за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦКУ за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб. (ч.2, 3 ст. 712 ЦКУ).

Згідно ч.1 ст. 530 ЦКУ якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦКУ покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктами 7.2., 7.3. договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 робочого дня за умови виконання наступних умов:

- постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури,

- сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну

- передача покупцю повного пакету оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору.

Остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовного товару здійснюється покупцем протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбаченні чинним законодавством засобом електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Тобто, між сторонами було погоджено оплату товару у два етапи: 80 % з відстрочкою 21 на робочий день з моменту поставки товару та 3 робочих дні з моменту реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується факт поставки товару позивачем та прийняття відповідачем на загальну суму 636 480,00 грн., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками накладними № 8 та № 9 від 19.07.2018 на суму 318 512,00 грн. та 317 968,00 грн. відповідно.

Відповідно до квитанцій про реєстрацію податкових накладних у ЄРПН № та № податкові накладні № 8 та № 9 від 19.07.2018 було зареєстровано продавцем 20.07.2018 та 01.08.2018 відповідно, що не заперечується сторонами.

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач мав здійснити оплату Товару за рахунками № 8 від 19.07.2018 p., № 9 від 19.07.2018 р в наступні строки:

80 % вартості товару відповідно до п 5.4.1 Договору до 16.08.2018 р. включно.

20 % вартості товару відповідно до п. 5 4 2. Договору протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації податкової накладної в ЄРПН, але не раніше строку, зазначеного в 5.4.1. Договору.

Податкова накладна № 8 від 19.07.2018 р. була зареєстрована в ЄРПН 20 07.2018 p., податкова накладна № 9 від 19.07.2018 р. була зареєстрована в ЄРПН 01.08.2018 р.

Тобто граничний строк для оплати 20 % вартості товару Відповідачем по накладній № від 19.07.2018 р. був до 25.07.2018 о., по накладній № 9 від 19.07.2018 р. граничний строк для оплати був до 04.08.2018 р. включно.

Проте враховуючи, що оплата 20" % вартості товару відповідно до п. 5.4.2. Договору протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації податкової накладної в ЄРПН, але не раніше строку, зазначеного в 5.4.1. Договору, оплата 20 % вартості товару також мала бути здійснена не пізніше 16.08.2018 р. включно.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, за накладною № 9 від 19.07.2018 року позивачем було отримано від відповідача оплату за поставлений Товар лише 03.09.2017 року, що підтверджується Платіжними дорученнями № від 03.09.2017 р. на суму 254374,40 грн. та № від 03 09.2018 р. на суму 63 593,60 грн., а за накладною № 8 від 19.09.2018 р позивачем було отримано від відповідача плату за поставленим Товар лише 07.09.2018 року що підтверджується Платіжним дорученням № від 07.09.2018 року на суму 318 512,00 грн.

Саме тому, як стверджує позивач, відповідач неналежно виконав умови Договору та несвоєчасно оплатив прийнятий Товар, тим самим прострочив виконання свого обов`язку по оплаті Товару: за накладною № 8 від 19.07.2018 р. відповідно до 5.4.1., 5.4.2.. Договору на 22 календарних днів (період з 17.08.2018 р. по 07.09.2018 р.) та з оплати вартості Товару за накладною № 9 від 19.07.2018 р. відповідно до 5.4.1, 5.4.2. Договору на 18 календарних днів (період з 17.08.2018 р. по 03.09.2018 р.)

Стосовно заперечень відповідача щодо того, що в момент поставки спірної партії товару позивачем не було надано всіх оригіналів документів, передбачених п. 4.4 договору, а відтак строк оплати такого товару не настав, судом зазначається наступне.

Обов`язок покупця (відповідача) з оплати товару виникає безпосередньо з факту здійснення постачальником (позивачем) поставки товару та прийняття товару покупцем (відповідачем). При цьому, форма (вид) документу, яким сторони відобразили сам факт поставки товару (яким оформили факт здійснення поставки) - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі продукції, тощо, не впливає на обов`язок покупця оплатити товар та не звільняє покупця від обов`язку з оплати товару у випадку оформлення поставки товару іншим документом, ніж той, що передбачений умовами договору.

Суд звертає увагу на те, що предметом доказування є саме встановлення обставин виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, а саме, - факту поставки продавцем та отримання товару покупцем.

З урахуванням викладеного, наявні в матеріалах справи видаткова та товарно-транспортна накладні в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, які фіксують факт отримання відповідачем товару.

При цьому, відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

В той же час, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від приймання товару, складення актів розбіжностей стосовно відмови від приймання товару.

Також у матеріалах справи відсутнє листування з боку відповідача стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Таким чином суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт отримання ТОВ «Комплекс Агромарс» всіх документів, передбачених приписами п. 4.4 договору саме в момент отримання товару.

Також у відзиві відповідач зазначає, що позивач не направляв йому повідомлення про реєстрацію податкових накладних і відповідно строк, визначений позивачем для оплати 20 % вартості Товару був визначений невірно.

Відповідно до п. 14 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Примірник квитанції в електронній формі зберігається в ДФС.

Відповідно до п. 17 того ж Порядку у разі зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування формується квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Така квитанція одночасно надсилається постачальнику (продавцю) та отримувачу (покупцю) - платнику податку.

У квитанціях про прийняття ДФС України податкових накладних № 8, 9 від 19.07.2018p., надісланих позивачем на реєстрацію, копії яких додані до позовної заяви відсутні позначення, що відносно таких податкових накладних зупинена реєстрація або прийняте рішення про відмову в їх реєстрації.

Окрім того, як вже зазначено вище, у випадку зупинення реєстрації або відмови в реєстрації, відповідач повинен автоматично отримав таке повідомлення від ДФС.

Так само в автоматичному порядку відповідач отримує повідомлення від ДФС про реєстрацію податкової накладної, за якою відповідач є покупцем товару.

Оскільки відповідачем до суду не надано жодних доказів того, що він отримував повідомлення про зупинення або відмову в реєстрації податкових накладних № 8, 9 від 19.07.2018 р, його посилання на те, що позивач невірно визначив строк для оплати 20 % вартості поставленого товару не приймаються судом до уваги.

Суд зазначає, що відповідач здійснивши розрахунок за поставлений Позивачем Товар, тим самим підтвердив настання умов для розрахунку за Товар визначених в п. 5.3., п. 5.4. Договору, зокрема і умову про реєстрацію податкової накладної.

Суд також критично оцінює посилання відповідача у своєму відзиві на укладання між сторонами додаткової угоди № 1 від 10.01.2019 p., умовами якої визначено, що, якщо відповідач сплатить суму основного боргу перед позивачем, визначену в п. 1. даної додаткової угодив строки, визначені сторонами в п. 3 даної додаткової угоди, то відповідач звільняється від сплати пені, 3 % річних, інфляційних втрат та інших штрафних санкцій. Як встановлено судом, додаткова угода № 1 від 10.01.2019 р. стосується боргу відповідача по оплаті товару за накладними № 10 від 20.09.2018 р. та № 12 від 27.09.2018 р., в той час як предметом спору в даній справі є стягнення штрафних санкцій за поставку товару по накладним №8 та №9 від 19.07.2018 р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Платіжними дорученнями № від 03.09.2017 р. на суму 254374,40 грн. та № від 03 09.2018 р. на суму 63 593,60 грн., № від 07.09.2018 року на суму 318 512,00 грн. відповідачем оплачено поставлений товар, проте з порушенням строку, встановленого п. 7.2 Договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару.

Суд вважає розрахунок позивача щодо нарахування пені за період з 17.08.2018 по 07.09.2018 за накладною №8 від 19.07.2018 та за період з 17.08.2018 по 03.09.2018 за накладною №9 від 19.07.2018 арифметично не вірним та таким що не відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Як вже було визначено судом вище, позивачем не вірно визначено період нарахування пені, таким чином, суд, здійснюючи перерахунок нарахованої пені, прийшов до висновку, що обґрунтованим є стягнення пені за період з 20.08.2018 (перший робочий день після спливу 21 робочого дня) по 06.09.2018 (день що передує дню фактичною сплати) за накладною №8 від 19.07.2018 та з 20.08.2018 (перший робочий день після спливу 21 робочого дня) по 02.09.2018 (день що передує дню фактичною сплати) за накладною №9 від 19.07.2018.

Таким чином, відповідно до здійсненого перерахунку, судом визначено, що обґрунтована сума пені за накладною №8 від 19.07.2018 становить 5 497,60 грн. за період з 20.08.2018 по 06.09.2018 та за накладною №9 від 19.07.2018 становить 4 268,61 грн. за період з 20.08.2018 по 02.09.2018.

Отже, загальна сума пені, що належить до стягнення з відповідача за прострочення виконання грошових зобов`язань становить 9 766 грн. 21 коп.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних витрат підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позивних вимог в цій частині, оскільки при розрахунку позивачем було допущено помилку під час визначення періодів нарахування, а саме дати початку та дати закінчення прострочення.

За розрахунком суду, обґрунтованими до стягнення 3% річних є сума у розмірі за накладною №8 від 19.07.2018 становить 471,22 грн. за період з 20.08.2018 по 06.09.2018 та за накладною №9 від 19.07.2018 становить 365,88 грн. за період з 20.08.2018 по 02.09.2018.

В іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди, у зв`язку з тим, що якби останнім було належним чином виконано своє грошове зобов`язання за договором, то Споживче товариство "УТФ" могло б одержати дохід у розмірі 2 239,72 грн., який просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди, яка за своєю суттю є припущенням, покладає на кредитора обов`язок навести достатні обґрунтування, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі №6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки упущена вигода є не отриманими доходами за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, позивачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 5231,34 грн. задоволенню не підлягають як не доведені та не обґрунтовані.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого товару, неправильне визначення позивачем періодів нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також необґрунтованість позовних вимог в частині упущеної вигоди, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 102,04 грн. Інша частина сплаченого судового збору залишається за позивачем.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як встановлено судом, в підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн. позивачем до матеріалів справи було надано Акт надання послуг №25 від 11.04.2019 та платіжне доручення №1350 від 01.04.2019 на суму 3 000,00 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти стягнення з відповідач витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що на даний час Господарським судом міста Києва розглядається більш ніж 40 справ стосовно стягнення штрафних санкцій за позовами СП "УТФ" та по кожній позовній заяві сума витрат на професійну правничу допомогу становить 3 000,00 грн.

Згідно з вимогами п.п. 1-2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18.

В обґрунтування розміру заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, позивач зазначає, що 13.03.2019 між Споживчим товариством "УТФ" (клієнт) та адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем був укладений договір №13/03/19 про надання правничої (правової) допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався надати правничу (правову) допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта.

Водночас, п. 4.2. договору визначено, що розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

Пунктом 4.1. вищевказаного договору передбачено, що на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнень бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару.

Відповідно до п. 4.4. договору, за результатами надання правничої (правової) допомоги складається акт, що підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої правничої (правової) допомоги і її вартість.

Як встановлено судом, в підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн. позивачем до матеріалів справи було надано Акт надання послуг №25 від 11.04.2019 та платіжне доручення №1350 від 01.04.2019 на суму 3 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) за договором № 13/03/19 від 13.03.2019, оскільки з акту надання послуг № 25 від 01.04.2019 року не вбачається за можливе встановити, які саме роботи (послуги) були виконані (надані) адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем за вказаним договором, оскільки в акті зазначається про надання послуги з правничої (правової) допомоги адвокатом згідно договору № 13/03/19 від 13.03.2019 року, як і не надано додаткової угоди, якою погоджено розміру гонорару адвоката саме в сумі 3000,00 грн. Окрім цього, суд критично оцінює надану позивачем в якості підтвердження понесених витрат на правничу допомогу копію платіжного доручення №1350 від 01.04.2019, з огляду на те, що в реквізиті призначенні платежу у означеному платіжному дорученні вказано «плата за послуги з надання правничої (правової) допомоги адвокатом, зг. Дог. №13/03/19 від 31.03.2019, оскільки в матеріалах справи міститься договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем реальних витрат у розмірі 3 000,00 грн., як вартості адвокатських витрат, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача адвокатських витрат.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Споживчого товариства "УТФ" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код 30160757) на користь Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, пр. Оболонський, буд. 30, офіс 287; ідентифікаційний код 30839403) 9 766 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 21 коп. - пені, 3% річних в розмірі 837 (вісімсот тридцять сім) грн. 10 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 102 (одну тисячу сто дві) грн. 04 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О. Лиськов