ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. Справа№ 910/16230/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Київенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.02.2019 (повний текст рішення складено 18.02.2019)

у справі № 910/16230/18 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Приватного підприємства «Творча майстерня «Престиж»

до Акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 128 960, 70 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж» (далі - ПП «Творча майстерня «Престиж», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго», яке змінило свою організаційно правову форму на приватне акціонерне товариство, найменування - Акціонерне товариство «Київенерго» (далі - АТ «Київенерго», відповідач) про стягнення 128 960,70 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що в зв`язку із розірванням Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240828 від 05.06.2009 на підставі Додаткової угоди від 30.04.2018 до Договору, у позивача наявна переплата в розмірі 128 960,70 грн., яку останній й просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що позивач не звертався до відповідача саме з вимогою про повернення грошових коштів в досудовому порядку, а також стверджував про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі № 910/16230/18 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на користь Приватного підприємства «Творча майстерня «Престиж» грошові кошти у сумі 128 960, 70 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 934, 41 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Київенерго» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, оскільки в ході розгляду справи судом першої інстанції порушено загальні принципи судочинства, закріплені ст. 233 , ст. 86 та ст. ст. 73, 74, 76, 77, 78, 79 ГПК України. При цьому, апелянт стверджував, що строк повернення заявлених до стягнення грошових коштів не настав, оскільки на адресу відповідача вимога про їх повернення не надходила. Врахувавши надані позивачем лист № 83 від 14.06.2018 та претензію № 171 від 16.10.2018, місцевий суд проігнорував той факт, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів їх направлення відповідачу, адже додані до позовної заяви копії повідомлення рекомендованих відправлень та фіскальних чеків за відсутності описів вкладення або списку відправлень, не можуть вважатись належними доказами надіслання листа або претензії відповідачу. Крім цього, апелянт вважав, що суд першої інстанції надав невірну оцінку предмету та підставам позову, адже за своєю природою укладений між сторонами Договір є договором поставки, і до нього необхідно застосовувати положення ст. 693 ЦК України, а не 1212 цього Кодексу. Відповідно апелянт наполягав, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в даному випадку законом передбачено ефективний спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинам на підставі ст. ст. 670, 693 ЦК України тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що в зв`язку з достроковим припиненням терміну дії укладеного між сторонами Договору, підстава, на якій відповідачем отримана попередня оплата - відпала. При цьому, позивач вказував, що направлення на адресу відповідача листів чи претензій виключно рекомендованим листом з оголошеною цінністю та описом вкладення не є обов`язковим. В той же час відповідач не спростував того факту, що за вказаними вище поштовими відправленнями ним не була отримана направлена позивачем кореспонденція або ж були отримані документи іншого змісту тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 09.07.2019 з`явився представник позивача, представник відповідача (апелянта) не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 05.06.2006 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго», яке змінило свою організаційно правову форму на Приватне акціонерне товариство, найменування - Акціонерне товариство «Київенерго» (відповідач, енергопостачальна організація за договором) та ПП «Творча майстерня «Престиж» (позивач, абонент за договором) укладено Договір №240828 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених Договором.

За умовами п.2.2.1 Договору енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води для потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону, гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до Договору.

Положеннями п. 2.3.1 Договору сторони погодили, що абонент зобов`язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у Додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії.

Цей Договір згідно п. 8.1 набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2066.

Відповідно до п. 8.2 Договору він припиняє свою дію в випадках, зокрема, взаємної згоди сторін про його припинення.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4 Договору).

За змістом п. 2 Додатку №4 до Договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

В силу приписів ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За договором енергопостачання (ч. 1 ст. 275 ГК України) енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що за період дії договору сумлінно виконував договірні зобов`язання та своєчасно сплачував кошти за надані послуги, зокрема, згідно картки рахунку 631 позивача, останнім на адресу відповідача 23.01.2018 було перераховано на рахунок відповідача 72 000,00 грн., 26.02.2018 - 60 000,00 грн., загалом 132 000,00 грн.

Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що між сторонами укладено Додаткову угоду про розірвання Договору №240828 від 05.06.2006, за умовами якої сторони дійшли згоди розірвати з 30.04.2018 Договір №240828 від 05.06.2006, відтак з цієї дати припиняються зобов`язання енергопостачальної організації перед абонентом щодо здійснення постачання теплової енергії, а грошові зобов`язання абонента, що виникли за договором та залишилися невиконаними на дату підписання цієї угоди, підлягають виконанню. Ця Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання сторонами.

31.05.2018 між сторонами складено акт звіряння розрахунків за теплову енергію по Договору №240828 від 05.06.2006, в якому зазначено, що станом на 01.06.2018 існує переплата позивачем на користь відповідача за теплову енергію з урахування ПДВ в сумі 128 960,70 грн.

Листом №83 від 14.06.2018 позивач звернувся до відповідача з проханням повернути наперед сплачені за Договором кошти в сумі 128 960,70 грн., який отриманий відповідачем 15.06.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

17.10.2018 позивачем направлено відповідачу претензію за вих. №171 від 16.10.2018 з вимогою в семиденний строк з дати отримання претензії перерахувати на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 128 960,70 грн., яка отримана відповідачем 18.10.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Твердження апелянта про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів їх направлення відповідачу, адже додані до позовної заяви копії повідомлення рекомендованих відправлень та фіскальних чеків за відсутності описів вкладення або списку відправлень, не можуть вважатись належними доказами надіслання листа або претензії відповідачу, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки направлення на адресу відповідача листів чи претензій виключно рекомендованим листом з оголошеною цінністю та описом вкладення не є обов`язковим. Разом з цим, відповідач не позбавлений права спростувати той факт, що за вказаними вище поштовими відправленнями ним не була отримана направлена позивачем кореспонденція або ж були отримані документи іншого змісту.

За приписами ч. ч. 2, 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до абз. 2 пп. 1.12 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» відповідно до частин другої і третьої статті 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту цих норм випливає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов`язань.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вище загадувалось, претензія позивача за №171 від 16.10.2018 щодо повернення коштів в сумі 128 960,70 грн. отримана відповідачем 18.10.2018 року, відповідно обов`язок з повернення коштів у відповідача станом на день звернення з даним позовом до суду настав.

За приписами ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено, зокрема, за згодою сторін. Відповідно доводи відповідача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Твердження відповідача (апелянта) про те, що позивачем не дотримано порядку пред`явлення вимоги відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, також не заслуговують на увагу, оскільки обрання певного засобу правового захисту є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

З огляду на наведене та те, що спірний договір розірвано, з огляду на що постачання теплової енергії за його умовами є неможливим з моменту його розірвання, апеляційний суд визнав висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача 128 960,70 грн. доведеними належними та допустимими доказами, відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування вимог матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 у справі № 910/16230/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/16230/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.07.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко