ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1382/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
Головуючого судді Ярош А.І.;

Суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29, зал №7)
Секретар судового засідання Молодов В.С.,

Представники сторін:
Від позивача - Єрмаков А.В., довіреність № 220/528/д, дата видачі : 03.12.18; Міністерства оборони України;

Від відповідача-1 - Синько О.А., довіреність № 1235, дата видачі : 27.05.17; Фізичної особи-підприємця Ремізова В.М.;

Інші представники в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р. (суддя Гут С.Ф.)

у справі №916/1382/18

за позовом Міністерства оборони України

до відповідачів:
1) Фізичної особи-підприємця Ремізова В.М.

2) Державного підприємства ТВК

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Концерну Військторгсервіс

про визнання додаткової угоди недійсною та усунення перешкод у користуванні майном, (суддя першої інстанції: Гут С.Ф., дата та місце ухвалення рішення: 25.01.19 об 11-35, повний текст 04.02.2019р., Господарський суд Одеської області, м. Одеса, проспект Шевченка, 29)

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (надалі позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ремізова Володимира Миколайовича (надалі - ФОП Ремізов В.М.), Державного підприємства "ТВК" (далі - ДП) про визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 30.11.2009 р., укладеної між ДП "ТВК", фізичною особою ОСОБА_1 до Договору № 57/2009 від 03.06.2009р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій; про зобов`язання ОСОБА_1 та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 20.

06.09.2018р. позивачем до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просить суд визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 30.11.2009 р., укладену між ДП "ТВК", фізичною особою ОСОБА_1 до Договору № 57/2009 від 03.06.2009р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій; про зобов`язання фізичної особи-підприємця Ремізова В.М. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 20, без зміни предмету або підстав позову.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р. у справі №916/1382/18 позовну заяву Міністерства оборони України до відповідачів Фізичної особи-підприємця Ремізова В.М. та Державного підприємства ТВК за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Концерну Військторгсервіс про визнання додаткової угоди недійсною та усунення перешкод у користуванні майном - задоволено частково. Визнано недійсною Додаткову угоду №1 від 30.11.2009 р., укладену між Державним підприємством "ТВК", фізичною особою ОСОБА_1 до Договору № 57/2009 від 03.06.2009 р. про надання права платного користування торговельним місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Ремізова Володимира Миколайовича на користь Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі "Концерну "Військторгсервіс" витрати по сплаті судового збору у сумі - 881 грн. 00 коп.

Стягнуто з Державного підприємства "ТВК" на користь Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі "Концерну "Військторгсервіс" витрати по сплаті судового збору у сумі - 881 грн. 00 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що ДП „ТВК перевищило повноваження при укладенні 30 листопада 2010р. додаткової угоди №1 до Договору №57/2009 від 03.06.2009р., в матеріалах справи відсутні докази, які можна розцінити як наступне схвалення правочину позивачем. При укладанні додаткової угоди №1 від 30.11.2010р. ДП „ТВК діяло від свого імені та в своїх інтересах, тобто мало метою виникнення прав та обов`язків для себе, а не позивача, що однозначно вбачається з суб`єктного складу сторін додаткової угоди.

Отже, ДП „ТВК не мало повноважень на укладання від свого імені та поза межами інституту представництва додаткової угоди до правочину, стороною якого вона не є.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ФОП Ремізова В.М. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 20, суд зазначив наступне.

Як випливає зі змісту позовних вимог, позивач серед підстав для припинення дії договору з відповідачем вказує саме на укладення між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс договору доручення № 1 від 14.06.2016р., за яким укладення договорів та здійснення прийому оплати доручено виключно Концерну Військторгсервіс в особі філії Одеське управління військової торгівлі . Вказана підстава зазначена в листах ДП ТВК від 20.07.2016 р. за вих. № 092/38 та №092/38-1.

Однак, чинне законодавство та умови Договору, укладеного з відповідачами, не визначають таких підстав для можливого одностороннього припинення дії договору.

У повідомленні Філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс на адресу ОСОБА_1 про припинення договору № 57/2009 в порядку п. 6.4. взагалі не вказано обставин такого припинення, що є недопустимим згідно чинного законодавства. До того ж п. 6.4 договору не містить перелік підстав для припинення договору в односторонньому порядку.

Відтак, суд дійшов висновку, що договір №57/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул. Рожевій від 03.06.2009 р. не припинено, а тому відповідачі на правових підставах користується торгівельним місцем № 3748.

Крім того, позивач у заяві про уточнення позовних вимог просить суд зобов`язати фізичну особу-підприємця Ремізова В.М. та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20. З вказаної позовної вимоги вбачається, що вона поширена на осіб, яких не визначено, не конкретизовано, та яких не зазначено позивачем в якості відповідачів за його позовом, що не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України.

25.02.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р. у справі №916/1382/18, в якій апелянт просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 25.01.2019 року, в частині відмови в усуненні перешкод у користуванні майном та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги: а саме, зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Іллічівським РВ УМВС України в Одеській області 20.03.1996) та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем, шляхом звільнення торговельного місця №3748 від розміщених на ньому двох 20- футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір №57/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій від 03.06.2009року не припинено, а тому відповідач на правових підставах користується торгівельним місцем №3748.

Аналіз статей 525, 651 ЦК України та 188 ГК України свідчить про те, що законодавець допускає можливість відмови від договору (його розірвання, припинення) в односторонньому порядку у разі, якщо це передбачено умовами такого договору;

А саме пункт 6.4 договору № 57/2009 від 03.06.2009 року передбачає можливість припинення його дії у випадках:

- закінчення терміну, на який він був укладений;

- за ініціативою однієї із сторін.

Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Таким чином, сторони за договором фактично встановили можливість його припинення в односторонньому порядку без будь-яких додаткових умов.

Вказаний пункт договору недійсним не визнавався, в рамках цієї справи у встановленому процесуальним законодавством порядку таких вимог сторонами також не заявлялось, що знов-таки дає підстави суду нагадати про встановлену статтею 204 Цивільного кодексу України презумцію правомірності правочину.

Також суд першої інстанції при винесенні рішення про відмову в задоволенні позову посилався на Постанову Верховного Суду 13.02.2018 року у справі № 916/849/17, предметом спору якого, на думку суду, був договір, умови відносно припинення якого, є аналогічними за змістом договором укладеним з ФОП Ха Тхі Фионг, з аналізу статей 651 ЦК України, статті 188 ГК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, Оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.

Вказана Постанова прийнята за наслідками розгляду касаційної скарги по справі за позовом Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" до фізичної особи-підприємця Ха Тхі Фионг за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерства оборони України, про визнання договору розірваним (припиненим).

Разом з цим, з матеріалів вказаної Постанови вбачається, що підставою для відмови у позові було невірно обраний позивачем спосіб захисту, який не призводить до відновлення порушеного права та намагання сторони встановити факт розірвання договору, тоді як встановлення таких фактів виходить поза межі компетенції господарського суду (п.25 Постанови). Судова колегія Верховного Суду також погодилась з тим, що скаржник є неналежним позивачем (п.27 Постанови).

Вказана Постанова Верховного Суду також містить наступну фразу (п.26), - «З аналізу статей 651 ЦК України, статті 188 ГК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі, спеціально визначених умовами укладеного договору...". Саме на цей абзац посилався відповідач-1 як на доказ правової позиції Верховного Суду щодо неможливості припинення договору в односторонньому порядку на підставі п.6.4 договору.

Разом з цим, за доводами апелянта, із процитованого тексту не вбачається того, чи вважає судова колегія «спеціально визначеними умовами договору» таке визначення, як у п.6.4 договору, чи ні.

Апелянт з посиланням на ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України, п.6.4 договору, наголошує на можливості визначення договором одностороннього розірвання договору.

На думку скаржника, обставини справи № 916/849/17 відрізняються наявністю дійсної та не оскаржуваної на той час додаткової угоди щодо підстав, припинення договору, наявністю інших позовних вимог та суб`єктного складу сторін, що обумовило наявність інших підстав для відмови у задоволенні позову. В свою чергу, представник Міністерства оборони України та третя особа посилалися на іншу Постанову Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 420/504/16-ц.

На думку апелянта рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном не відповідає правовим позиціям, викладеним у вказаній постанові.

Так, позивач маючи намір припинити дію даного договору, надіслав на адресу відповідача декілька листів - повідомлень, розміщував повідомлення про припинення дії Договору №57/2009 від 03.06.2009 року у газеті Одеські вісті випуск від 09.06.2018 року №44 (5068), на веб-сайті ТОВ Промтоварний ринок, тобто, позивач здійснював належні, розумні та достатні дії з метою повідомлення відповідача про припинення договору, а відповідач навмисно, розуміючи правові наслідки, умисно не отримував вищезазначені повідомлення.

Виходячи з вищенаведеного, апелянт вважає, що договір від 03.06.2009 року №57/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій було припинено в законний спосіб, згідно вимог ст. ст. 525. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України та пункту 6.4 договору, а висновки суду 1 інстанції щодо дії договору є помилковими.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 року відкрито апеляційне провадження по справі №916/1382/18 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р..

Призначено розгляд справи №916/1382/18 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на 09 квітня 2019 року об 11-00 год. (з урахуванням ухвали від 06.03.2019 року).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2018 року зупинено апеляційне провадження у справі № 916/1382/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом справи №914/2649/17.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 поновлено апеляційне провадження по справі №916/1382/18, призначено справу до розгляду на 02.07.2019 року.

В судовому засіданні 02.07.2019 року оголошено перерву по справі до 16 липня 2019 року о 12-00 год.

В судовому засіданні представники МОУ та ФОП Ремізова В.М.. підтримали доводи та заперечення, викладені ними письмово.

Представники інших учасників в судове засідання не з`явились, не повідомивши завчасно про причини неявки, про дату, час та місце проведення судового засідання по справі повідомлені належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представників, які не з`явились, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2000 між МОУ, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю „Промтоварний ринок було укладено договір №181/9-83.

Відповідно до п. п. 1.1, 5.1 вказаного договору МОУ дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га, вартість понесених затрат по його обладнанню становить 264 661 гривень), що розташована на території військового містечка №7 Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_3 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області. МОУ має право протягом 99 років з дня підписання цього договору безкоштовного користування на власній розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території Ринку по вулиці Рожевій, та розташованими на даних місцях контейнерами, а Ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечити вільний доступ до вказаних контейнерів.

27.11.2008 між МОУ (Довіритель) та ДП Міністерства оборони України „Південь (Повірений) було укладено договір доручення.

Умовами п. 1.1, 5.1, 5.2 вказаного договору передбачено, що Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені МОУ юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, збором і обліком грошових коштів, стягненням штрафів та судовим захистом інтересів сторін, які порушуються, оспорюються чи охороняються законом. Договір набирає чинності з 01.01.2009 та діє до 31.12.2009.

Положеннями п. 3.1 договору доручення від 27.11.2008 сторони передбачили, що у випадках, які прямо не врегульовані умовами або положеннями цього договору, сторони керуються положеннями чинного законодавства України. Пролонгація договору сторонами взагалі не була передбачена.

03.06.2009р. між Міністерством оборони України, від імені якого діяло Державне підприємство оборони України Південь на підставі вищезазначеного договору доручення та Фізичною особою-підприємцем Ремізовим Володимиром Миколайовичем був укладений Договір №57/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій, згідно п.1.1. якого Міністерство оборони України надає ОСОБА_1 право платного користування місцем на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожева для встановлення 20-футових контейнерів, що їм належать.

Згідно п.2.1 Договору ОСОБА_1 надається торгове місце №3748 на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожева для встановлення торгових контейнерів.

Сторони домовилися, що Договір набуває чинності з 30.06.2009р. і діє до 30.06.2019р. (п.6.1). У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії Договору або внесення змін до нього, після закінчення терміну його дії він автоматично продовжується на три календарних місяці на тих самих умовах, протягом яких сторони повинні укласти договір на новий термін. Після закінчення трьох місяців і не укладення нового Договору, Договір припиняє свою дію. ( п.6.2). Договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше ніж 2 місяці. (п.6.3). Дія Договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін . Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення Договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці. (п.6.4). Внесення змін до Договору може мати місце за погодженням сторін письмово. (п.6.5).

За умовами розділу 3 Договору вартість одного торгового місця під контейнери встановлюється у розмірі 1800 грн. (з ПДВ) в місяць, оплата проводиться до 5 числа поточного місяця, вартість торгового місця під контейнери може бути змінена Міністерством оброни України. У разі зміни розміру оплати, Міністерство оброни України повинно попередити по це ОСОБА_1 в 10-денний термін до початку місяця, в якому змінюється розмір оплати.

Позивач зазначає, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009р. № 683-р Про передачу цілісного майнового комплексу Південь до сфери управління Держкомпідприємництва прийнято пропозицію Держкомпідприємництва щодо передачі цілісного майнового комплексу Південь (смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області) із сфери управління Міноборони до сфери управління Держкомпідприємництва.

Разом з тим, Указом Президента України від 14.09.2009 за №746/2009 було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.06.2009 N683-р "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства "Південь" до сфери управління Держкомпідприємництва".

Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 12.10.2010 р. за № 315 Державне підприємство Південь було перейменовано в Державне підприємство ТВК та визначено, що ДП „ТВК є правонаступником майнових прав та обов`язків ДП „Південь.

Таким чином, як зазначає позивач, ДП Міністерства оборони Південь вибуло з управління Міністерства оборони України ще у 2009р., а ДП ТВК не наділялося повноваженнями вносити будь-які зміни до договорів шляхом укладання додаткових угод.

14 червня 2016р. між Міністерством оборони України та Концерном Військторгсервіс укладено договір доручення № 1, відповідно до п. 1.1 якого Концерн Військторгсервіс уповноважений діяти від імені Міністерства, а саме: вчиняти юридичні дії пов`язані з укладанням, розірванням, припиненням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру (загальна кількість - 50 місць) на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, у тому числі з правом звернення до суду з позовами з питань пов`язаних з виконанням умов цього договору.

В подальшому, 06.03.2018 р. до вказаного договору доручення укладено додаткову угоду № 1, якою змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування торговельним місцем, який становить 16925 грн. 40 коп. (з ПДВ) в місяць, визначено типові умови договору про надання права платного користування, та внесено ряд інших змін.

Пунктом 2.3 договору доручення передбачено, що за виконання доручення за цим договором Концерн з коштів, що надійшли від фізичних та юридичних осіб на виконання умов укладених угод щомісячно отримує винагороду, яка складає 8% (з ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих Концерном від фізичних та/або юридичних осіб у відповідному місяці.

В свою чергу, як вказує позивач, Міністерство оброни України довіреністю від 23.03.2018 р. № 220/254/д уповноважило Соловйову О.Є. - начальника філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс на виконання умов договору доручення. Крім цього, довіреністю від 26.04.2018 р. № 220/337/д начальнику філії Одеське управління військової торгівлі Концерну Військторгсервіс надано повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України в судових установах та інших юрисдикційних органах із питань пов`язаних з виконанням умов договору доручення.

Як стало відомо позивачу у 2016 році, 30.11.2010р. між ДП ТВК в особі директора підприємства, що діяв на підставі Статуту, та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до Договору №57/2009 від 03.06.2009р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій. Згідно п.2 цієї Угоди ДП ТВК надає індивідуальні послуги згідно видів діяльності ДП ТВК (93.05.0).

Відповідно до п.3 Додаткової угоди за прострочення платежу у розмірі, визначеному п.3.1 Договору, ОСОБА_1 щомісячно сплачує штраф у розмірі 20% від суми обов`язкового щомісячного платежу. Тариф на право платного користування торговим місцем встановлюється у розмірі 2000 грн. за місяць (з ПДВ), з терміном оплати до 10 числа поточного місяця ( п.5 додаткової угоди). Крім того, у п.4 Додаткової угоди сторони домовилися, що Договір послуг вважається розірваним ДП ТВК у випадках: заборгованості ОСОБА_1 по оплаті в термін більше 70 календарних дів; закінчення терміну, на який був укладений даний Договір ; в інших випадках, які передбачені чинним законодавством України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що додаткова угода №1 до Договору №57/2009 від 03.06.2009р. має бути визнана судом недійсною, адже ДП ТВК не наділялося повноваженнями вносити будь-які зміни до Договору оренди шляхом укладання додаткової угоди.

Позивач зазначив, що на виконання даного пункту Договору ним було направлено відповідачу лист повідомлення від 27.12.2016р. про припинення Договору з проханням звільнити торговельне місце. У зв`язку із не звільненням торговельного місця, листом від 29.03.2018р. №405/1 відповідача повторно було повідомлено про припинення Договору та необхідність звільнити торговельне місце у найкоротший термін. Але, дану вимогу щодо звільнення торговельного місця відповідачами знов не було виконано, у зв`язку з чим листами від 24.04.2018р. №548/1, відповідача котре було повідомлено про необхідність усунення перешкод у користуванні торговельним місцем .

Також, позивачем у газеті Одеські вісті, випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) припинено дію договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, укладених Міністерством оборони України від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" в подальшому ДП "ТВК", а саме: припинено дію договору №57/2009 від 03.06.2009 року, укладеного з МОУ від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" та ОСОБА_1 на користування торговельним місцем №3748, на підставі повідомлення від 29.03.2018 року.

Аналогічне за змістом повідомлення щодо припинення дії Договору №57/2009 від 03.06.2009р. було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Позивач вважає, що сторони у Договорі передбачили саме можливість односторонньої відмови від договору та встановили строк, протягом якого вони, у разі незгоди із таким припиненням, мають право врегулювати розбіжності. Відповідачі ж у встановлений у Договорі строк не вчинили дій щодо врегулювання договірних відносин з Міністерством оборони України шляхом укладання договору ( у новій редакції) .

За таких обставин, враховуючи те, що саме Міністерство оборони України є особою, яка до 2009р. є володільцем, розпорядником та користувачем 50 торговельними місцями (у тому числі №3748), Міністерство оборони надало повноваження та свою згоду Концерну Військторгсервіс в особі начальника філії укладати договори про надання права платного користування торговельними місцями, задля отримання відповідного прибутку. Однак, Міністерство оборони не може належним чином самостійно реалізувати належне йому право та передати торговельне місце №3748 у користування іншій особі, так як відповідачі та треті особи чинять перешкоди у користуванні та відмовляються звільнити торговельне місце, чим систематично завдають збитки у вигляді упущеної вигоди Міністерству оборони України, щомісячно у розмірі 16 925 грн. 40 коп.

Позивач також зазначив, що відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням зазначеного, та із посиланням на ч.2 п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, позивач вважає, що у даному випадку належним способом захисту його прав є зобов`язання відповідачів усунення перешкод Міністерству оборони України у користуванні майном шляхом звільнення торговельного місця №3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів по вул.Рожевій на території ТОВ Промтоварний ринок.

Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту проведено позаплановий аудит окремих питань фінансово-господарської діяльності філії Одеське управління військової торгівлі за період з 15.12.2016 р. по 11.12.2017 р. в частині перевірки виконання філією договірних зобов`язань за договором доручення № 1 від 14.06.2016 р.

За результатами проведення аудиту складено аудиторський звіт від 26.12.2017 р. № 234/3/1/114/аз, яким встановлено наступне: з усіх 50 контрагентів лише 36 мають можливість користуватися торговельними місцями згідно з умовами договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, що укладені Міноборони, в інтересах якого діє Концерн. При цьому, 14 осіб, які використовували торговельні місця за договорами(у тому числі відповідач), що укладались ДП МОУ Південь, відмовилися переукладати договори за чинним договором доручення від 14.06.2016 р. № 1.

На виконання пропозицій аудиту, внесених до Аудиторського звіту від 26.12.2017 р., комісією із представників філії Одеське управління військової торгівлі проведено інвентаризацію торговельних місць Дільниці № 6 філії на території ТОВ Промтоварний ринок по вулиці Рожевій, за результатами проведення якої складено акт інвентаризації від 10.04.2018 р., яким встановлено, що 14 контрагентів не мають змоги належним чином користуватися торговельними місцями, незважаючи на наявність укладених договорів з Міністерством оборони України, від імені якого діє Концерн в особі начальника філії, перешкоди у користуванні торговельними місцями вчиняються особами (перелік яких визначено у додатку № 3 до акту), який підтверджує те, що перешкоди у користуванні торговельним місцем вчиняються безпосередньо відповідачами.

Крім того, відповідач надав заяву про застосування позовної давності до вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 30.11.2010р., адже, вважає, що Міністерством оброни України не надано доказів, які б свідчили про дату, коли Міністерству стало відомо про укладання спірної додаткової угоди, а тому перебіг позовної давності слід відраховувати з дати її укладення. Відповідно ж до положень ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність становить три роки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.202 Цивільного Кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Як вбачається з укладеного 27.11.2008 між МОУ та ДП Південь, правонаступником якого є ДП ТВК договору, сторонами було визначено строк дії договору доручення до 31.12.2009.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч.1 ст.1000 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1004 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Статтею 1001 Цивільного кодексу України встановлено, що договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Правовим наслідком закінчення строку дії договору доручення від 27.11.2008 є припинення прав та обов`язків сторін за договором.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського зазначає, що додаткову угоду №1 до Договору №57/2009 від 03.06.2009р. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ Промтоварний ринок по вул.Рожевій укладено ДП ТВК в особі директора підприємства, що діяв на підставі Статуту, та ОСОБА_1 30 листопада 2010р. - тобто після закінчення строку дії договору доручення від 27.11.2008.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про відсутність у ДП ТВК повноважень на укладення додаткової угоди.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Стаття 241 Цивільного кодексу України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 по справі №6-2612цс15, предметом позовних вимог у межах якої було визнання недійсною додаткової угоди, укладеної не уповноваженою особою, дійшов висновку, що ст. 241 Цивільного кодексу України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма Цивільного кодексу України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Так, умовами договору доручення від 27.11.2008 року передбачено, що Довіритель доручає, а Повірений приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені МОУ юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними особами про надання права платного користування 50 місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ „Промтоварний ринок по вул. Рожевій, збором і обліком грошових коштів, стягненням штрафів та судовим захистом інтересів сторін, які порушуються, оспорюються чи охороняються законом.
Проте, в укладеній між відповідачами додатковій угоді сторони погодили зокрема, і умови розірвання договору, що не входило до повноважень ДП «ТВК».

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відсутність повноважень ДП «ТВК» на укладення оскаржуваної додаткової угоди.

Відповідачі вказують на наступне схвалення позивачем зазначеного правочину, але в матеріалах справи відсутні докази, які можна розцінити як наступне схвалення правочину позивачем, з платіжних документів на оплату не вбачається посилань на наявність спірної додаткової угоди. Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст.203 Цивільного кодексу України вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 2 ст.203 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Слід зазначити, що зміст дієздатності юридичної особи складається з трьох основних елементів, одним з яких є правочиноздатність, яка може бути визначена як її здатність бути стороною правочину, у тому числі, здатність самою здійснювати правочини. Правочиноздатність юридичної особи здійснюється від її імені на підставі відповідного повноваження або органом юридичної особи, або учасником юридичної особи, або за допомогою інституту представництва. Здійснення правочиноздатності юридичної особи через її органи не є представництвом, а має вважатися діями безпосередньо самої юридичної особи.

Згідно ч.2 ст.92 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Але, до матеріалів справи не надано доказів наявності у ДП „ТВК права змінювати умови правочину, укладеного між позивачем та відповідачами шляхом підписання додаткової угоди від свого імені.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення вимог позивача МОУ про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 30.11.2010 р. до договору № 57/2009 від 03.06.2009 р.

Стосовно заяви ФОП Ремізова В.М. про застосування до вимоги МОУ спливу позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 Цивільного кодексу України встановлює загальний строк позовної давності у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів враховує, що матеріали даної справи не містять доказів того, що позивач знав про порушення свого права більш, аніж 3 роки, а також того, що у позивача існувала об`єктивна можливість довідатись про порушення свого права під час виконання своїх функцій. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що доказів прямих посилань на оспорювану додаткову угоду в листуванні не має, зміст додаткової угоди не дає підстав стверджувати про вчинення позивачем фактичних дій щодо її виконання.

Відповідно до вимог ст. ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення спливу позовної давності за вимогами про визнання додаткової угоди недійсною покладено саме на відповідача, проте, останнім не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дати, з якої почався перебіг строку позовної давності.

Посилання лише на імовірну обізнаність позивача про укладення спірної додаткової угоди з огляду на закінчення строку дії договору доручення та отримання коштів МОУ не можуть бути прийняті колегією суддів в якості доказів обізнаності позивача про укладення додаткової угоди з дня її укладення.

Більш того, позивач не був стороною вказаної додаткової угоди, що також спростовує доводи ФОП Ремізова В.М. про те, що перебіг строку позовної давності слід обчислювати з дати її укладення.

За таких обставин, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено, у зв`язку з чим відсутні підстави для її застосування згідно із заявою ФОП Ремізова В.М. у справі.

З огляду на вищевикладене доводи апелянта в цій частині колегією суддів до уваги не приймаються, а висновки суду першої інстанції є вірними та обґрунтованими.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання ФОП Ремізова В.М. та будь-яких інших третіх осіб, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця № 3748 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, б. 20, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування зазначених позовних вимог МОУ посилається на припинення дії Договору № 57/2009 від 03.06.2009 р. та відсутність у ФОП Ремізова В.М. права користування торговельним місцем.

Але, з такою позицією позивача погодитися не можна, адже, як вже зазначалося вище, згідно п.6.3 Договору, договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше ніж 2 місяці. За умовами п.6.4 Договору дія Договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін . Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення Договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці. Внесення змін до Договору може мати місце за погодженням сторін письмово. (п.6.5).

Проте, ч.1,3 ст. 291 ГК України, яка відповідно до ч.6 ст.283 ГК України має пріоритетне застосування щодо орендних правовідносин господарюючих суб`єктів, якими є сторони у справі, одностороння відмова від договору оренди не допускається і на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний лише з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму.

Оскільки умови п.6.4. договору не містять переліку підстав для припинення договору в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін, а про наявність встановлених ст.ст. 651,781,783 ЦК України підстав припинення або розірвання договору позивач не зазначає, висновки суду відповідають правовим позиціям з цього питання, зазначеним у постанові Великої палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №914/2649/17 та постанові КГС Верховного суду від 23.04.2019 в справі №916/1366/18 за аналогічним позовом Міністерства до іншого орендаря такого ж торгового місця, стосовно того, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і в постанові від 11.09.2018 у справі №917/92/18.

Позивачем було направлено відповідачам лист повідомлення від 27.12.2016р. про припинення Договору з проханням звільнити торговельне місце.

Листом від 29.03.2018р. №405/1 відповідача повторно було повідомлено про припинення Договору та необхідність звільнити торговельне місце у найкоротший термін.

Листом від 24.04.2018р. №548/1 відповідача вкотре було повідомлено про необхідність усунення перешкод у користуванні торговельним місцем .

Доказів отримання зазначених листів відповідачем матеріали справи не містять.

Також, позивачем у газеті Одеські вісті, випуск від 09.06.2018р. №44 (5068), на сторінці 11 розміщено оголошення наступного змісту: За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) припинено дію договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, укладених Міністерством оборони України від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" в подальшому ДП "ТВК", а саме: припинено дію договору №57/2009 від 03.06.2009 року, укладеного з МОУ від імені якого діяло ДП МОУ "Південь" Ремізовим В.М. на користування торговельним місцем №3748, на підставі повідомлення від 29.03.2018 року.

Аналогічне за змістом повідомлення щодо припинення дії Договору №57/2009 від 03.06.2009р. було розміщено і на веб-сайті ТОВ "Промтоварний ринок".

Проте в зазначених повідомленнях, листах та оголошеннях не зазначено підстав припинення цього договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Таким чином, за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків, як дострокове припинення дії договору.

Отже, з аналізу статті 651 ЦК України, статті 188 ГК України вбачається, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін за відсутності правових підстав, визначених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, в тому числі спеціально визначених умовами укладеного договору, оскільки в такому випадку одностороння відмова від договору може порушити права орендаря, який належним чином виконував прийняті на себе зобов`язання.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13.02.2018 у справі №916/849/17, від 21.11.2018 у справі №910/1562/18, від 11.09.2018 у справі №917/92/18.

Зі змісту спірного договору вбачається та визнається сторонами, що спірний договір є договором оренди майна (торговельних місць), що належить до державної власності, органом управління яким є Міністерство оборони України.

Отже до спірних правовідносин застосовуються норми спеціального законодавства ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Так, відповідно до ч.1 ст. 26 цього Закону одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Отже спеціальним законом передбачена неможливість односторонньої відмови від договору оренди, а також відповідно до ч.3 ст. 26 Закону розірвання договору за погодженням сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін.

В даних обставинах відбулась одностороння відмова від договору з боку Міністерства оборони України, що не узгоджується з приписами ст. 26 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» , а також із нормами ст. 782, 783 ЦК України, оскільки така відмова від договору не обумовлена будь-якими підставами, встановленими законодавством.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16.05.2018р. у справі №420/504/16-ц, колегією суддів відхиляються, оскільки обставини у вказаній справі та у справі, що переглядається в апеляційному порядку, є суттєво відмінними. Зокрема, предметом спору у вищезазначеній цивільній справі була вимога про визнання договорів оренди землі розірваними, в той час як у господарській справі №916/1684/18 позивач не просить розірвати укладені між ним та відповідачем Договори №№ВКС-1420, ВКС-1463, проте вважає їх такими, що припинилися з ініціативи Міністерства оборони України. Також оренда землі та державного майна є правовідносинами, що регулюються окремими спеціальними законами: ЗУ «Про оренду землі» та ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», отже правовідносини не є подібними

За наявності заперечень проти неї іншої сторони договору припинення його дії не відбувається, тому правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач продовжує користуватися торговельними місцями на підставі чинних договорів.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, договір №57/2009 від 03.06.2009 р. не припинено та строк його дії становить до 30.06.2019р., тобто на час ухвалення у даній справі постанови Південно-західним апеляційним господарським судом, строк дії договору №57/2009 від 03.06.2009 р. закінчився, проте розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача1 та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди Міністерству у користуванні торгівельним місцем шляхом звільнення торгівельного місця № 3748 від розмішених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території ТОВ «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20 не підлягають задоволенню.

Крім того, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду звертає увагу, що МОУ в позовних заявах просить суд зобов`язати відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди в користуванні торговельними місцями шляхом їх звільнення від розміщених на них 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу).

Колегія суддів зазначає, що така позовна вимога поширена на осіб, яких не визначено, не конкретизовано та яких не зазначено позивачем як відповідачів за його позовом, що не відповідає положенням чинного ГПК України, а тому вимога у цій частині не є належним та ефективним способом захисту прав МОУ.

Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено усі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку. Інші аргументи сторін, які не впливають на суть прийнятого рішення, не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга МОУ, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга Міністерства оборони України залишається без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р. у справі №916/1382/18 залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.01.2019р. у справі №916/1382/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.288, 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 19.07.2019 року.

Головуючий А.І. Ярош

Судді: Н.М. Принцевська

Я.Ф. Савицький