ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Справа№ 910/19552/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Майданевич Г.А.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 25.06.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства „Антонов"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 26.10.2015 (повний тест складено 28.10.2015)

у справі № 910/19552/15 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравто"

до Державного підприємства „Антонов"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна інноваційна фінансово-кредитна установа

про стягнення 16 165 094, 00 грн.

за зустрічним позовом Державного підприємства „Антонов"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравто"

2. Державної інноваційної фінансово-кредитної установи

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія"Фактор Плюс"

про визнання недійсним договорів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеравто" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Антонов" 16165094,00 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Інноваційного договору №07/98 від 05.10.1998.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

28.09.2015 Державним підприємством «Антонов» подано до суду зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравто", Державної інноваційної фінансово-кредитної установи та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" про визнання недійсними:

- договору №18/05-15/3 від 18.05.2015 відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «Інтеравто» та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс»;

- договору №15/05/15 від 15.05.2015 про відступлення права вимоги, укладеного між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою та ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс».

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що оспорювані договори відступлення права вимоги укладено без додержанням вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/19552/15 первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеравто" задоволено: за рішенням суду присуджено до стягнення з Державного підприємства «Антонов» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеравто» 16165094,00 грн. основного боргу та 73080, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Антонов" - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовими рішеннями у справі №910/27862/14 встановлено факт завершення інноваційного проекту за інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 та факт наявності непогашеного ДП «Антонов» грошового зобов`язання у сумі 16165094,00 грн., при цьому, відповідачем за первісним позовом не надано доказів часткової або повної оплати заявленої до стягнення суми.

Відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено невідповідності спірних договорів інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої зі сторін, а також те, що вказані правочини завідомо укладалися з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання їх недійсним з цих підстав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Антонов» звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Так, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про завершеність інноваційного проекту за договором, і відповідно про виникнення у первісного кредитора (ДІФКУ) права вимоги повернення інноваційної позики. Такий висновок суду, на думку скаржника, не відповідає обставинам справи та наявним у ній матеріалам.

Крім того, висновки суду про зміну обставин щодо завершення інноваційного проекту також не відповідають дійсності та не підтверджується доказами наявними у матеріалах справи.

Апелянт зазначає також, що ним до суду першої інстанції було подано клопотання про призначення у справі науково-технічної експертизи, водночас в порушення процесуального законодавства (ст. 84 ГРК України) в мотивувальній частині рішення відсутні доводи, за якими суд відхилив таке клопотання Державного підприємства «Антонов», для з`ясування питання про виконання (завершення) інноваційного проекту.

Заявник вказує, що до спірних правовідносин, які склались між сторонами, судом першої інстанції не було застосовано норми матеріального права, що підлягають застосуванню, а саме, ч. 3 ст. 538 ЦК України відповідно до якої у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитись від його виконання частково або в повному обсязі. Дане твердження відповідачем зазначено в контексті того, що Установа не виконала свого обов`язку щодо перерахування на користь ДП «Антонов» повної суми інноваційного внеску.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ДП «Антонов» звертає увагу на те, що інтереси держави та суспільства полягають, зокрема, в підтримці розвитку інноваційної діяльності в Україні та забезпеченні фінансової підтримки інноваційної діяльності суб`єктів господарювання. На думку позивача за зустрічним позовом, в діях відповідачів за зустрічним позовом фактично вбачається умисел, спрямований на виведення грошових коштів (від повернення інноваційної позички) із сфери інноваційної діяльності. Тобто, відступленням права вимоги були порушені, у тому числі, права ДП «Антонов», передбачені п. 5.3. інноваційного договору, відповідно до якого після виконання підприємством зобов`язань за інноваційним договором, останнє мало б право на отримання реінвестування інноваційного вкладу для розширення виробництва інноваційної продукції.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Державною інноваційною фінансово-кредитною установою 03.12.2015 подано відзив, в якому третя особа (відповідач-2 за зустрічним позовом) просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, 18.08.2016 від Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надійшла заява про визнання зустрічного позову.

У даній заяві Установа зазначає, що оспорюваний договір порушує інтереси держави, а саме інтерес держави в отриманні 16165094,00 грн., натомість отримавши 1544664,54 грн. Крім того, договір порушує статут позивача, а саме абз. 2 п. 17, відповідно до якого Установа може залучати третю сторону для повернення боргів та уступати право вимоги до боржника відповідно до їх ринкової вартості.

ТОВ «Інтеравто» також подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач (відповідач-1 за зустрічним позовом) вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, визнає, що рішення суду першої інстанції прийняте з урахуванням всіх обставин справи та без порушень норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим позивач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Позивач наголошує на тому, що обставини завершення інноваційного проекту, визначеного інноваційним договором, встановлені у рішеннях судів по справі №910/27862/14 та не підлягають додатковому доведенню. Так, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі №910/27862/14 зазначено, що літак АН-140 сертифіковано належним чином, наразі здійснюється серійне виробництво літака АН-140 у модифікаціях, що сторонами не заперечувалось, і в сукупності підтверджують факт того, що інноваційний проект, визначений договором, завершено.

Стосовно вимог за зустрічним позовом, ТОВ «Інтеравто» просить взяти до уваги висновки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 23.12.2014 у справі №910/12122/14, а саме, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, доказом чого можу бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Однак, за твердженнями позивача, доказів існування зазначених рішень судів, позивачем за зустрічним позовом не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання, подані учасниками справи до суду апеляційної інстанції

23.04.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів суду від Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надійшло клопотання про закриття провадження у справі №910/19552/15. Клопотання мотивовано таким.

Вимога Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення з ДП "Антонов" суми основного боргу у розмірі 16 165 194,00 грн. з підстав не виконання умов інноваційного договору № 07/98 від 05.10.1998 була предметом розгляду у справі № 14/40-30/415-6/388-38/258.

Постановою Київського апеляційного господарського суд від 10.11.2010 №14/40- 30/415-6/388-38/258, яка на даний час є чинною, апеляційну скаргу ДП "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2010 року у справі № 14/40-30/415-6/388- 38/258 задоволено. Рішення Господарського суду м. Києва від 14.09.2010 у справі № 14/40-30/415-6/388-38/258 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено Державній інноваційній фінансово-кредитній установі в задоволенні позовних вимог.

Водночас предметом позову у справі №910/19552/15 є вимога ТОВ «Інтеравто» (є новим кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги) до ДП «Антонов» про стягнення 16 165 094,00 грн. з підстав невиконання умов інноваційного договору № 07/98 від 05.10.1998.

Отже, ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та пізніше ТОВ «Інтеравто», відповідно договорів про відступлення права вимоги набули права грошової вимоги, яку Державна інноваційна фінансово-кредитна установа вже намагалася стягнути з ДП «Антонов» і є рішення (постанова Київського апеляційного господарського суд від 10.11.2010 №14/40- 30/415-6/388-38/258), яке набрало законної сили про відмову у стягнення з ДП «Антонов» 16 165 094,00 грн.

За вказаних обставин, Установа вважає, що спір стосовно стягнення з ДП «Антонов» заборгованості за Інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998 вже розглянуто, у зв`язку з чим провадження у справі №910/19552/15 підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Як зазначено в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2010 № 14/40-30/415- 6/388-38/258 «стягнення можливо лише після виконання інвестором (Державною інноваційною фінансово-кредитною установою) зустрічного обов`язку щодо перерахування повної суми внеску, необхідного для реалізації інноваційного проекту», який станом на час розгляду даної справи не перерахований.

Розглянувши дане клопотання, колегія суддів дійшла висновку щодо відмови у його задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Так, пунктом 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зі змісту вказаних норм права можна зробити висновок, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Отже, передумовою для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 175 ГПК України, та, як наслідок, застосування пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.

При цьому, для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Предметом позовів у справах є вимога про стягнення з ДП «Антонов» заборгованості у розмірі 16165094,00 грн. за Інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998.

Проаналізувавши судові рішення у справі № 14/40-30/415- 6/388-38/258 та позовну заяву ТОВ «Інтеравто», яка є предметом розгляду у справі №910/19552/15, колегія суддів дійшла до висновку, що заявлені у даній справі №910/19552/15 позовні вимоги хоча й співпадають у їх розмірі (16165094,00 грн.) з вимогами у іншій справі № 14/40-30/415- 6/388-38/258, проте, ґрунтуються різних матеріально-правових підставах.

Відтак, відсутні, визначені пунктом 3 частини першої статті 231 та пунктом 2 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, підстави для закриття провадження у даній справі.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції. Мотиви та джерела права, з яких виходили суди при прийнятті рішення

Як підтверджено матеріалами справи, 05.10.1998 між Київським міським відділенням Державного інноваційного фонду України (інвестор), правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, і Державним підприємством "Авіаційний Науково-Технічний Комплекс ім. О.К. Антонова" (підприємство), правонаступником якого є Державне підприємство "Антонов", укладено Інноваційний договір №07/98, предметом якого є реалізація інноваційного проекту №30-0019/98 "Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків АН-140 і проведення сертифікаційних випробувань" (далі - проект) з впровадження нових технологій та створення виробництва конкурентоспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток і досягається соціальний ефект. Для цього сторони домовляються докласти максимум зусиль для здійснення проекту, а саме: інвестор зобов`язується внести для здійснення проекту цільовий внесок у вигляді інноваційної позики у строки і розмірах, що визначені у календарному плані робіт, а підприємство - виконати всі роботи з реалізації і повернути інвестору його вклад у строки і розмірах, вказаних у плані повернення платежів (ст. 1 договору).

Згідно з п. 2.1. договору наукові, технічні, економічні та інші вимоги до Проекту, а також вимоги до виробництва та реалізації інноваційної продукції містяться в описі та характеристиках інноваційної продукції (або у техніко-економічних умовах до проекту) (Додаток 1).

За умовами пункту 2.2. договору загальна вартість проекту 20000000,00 грн. Строки виконання проекту: початок 05.10.1998; закінчення 05.10.2001.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору інвестор зобов`язується внести у реалізацію Проекту цільовий внесок у сумі 20000000,00 грн. та перераховувати внески підприємству в розмірах і строки, вказані у календарному плані робіт.

При цьому пунктами 4.1., 4.2., 4.9. договору визначено, що підприємство зобов`язується: реалізувати Проект згідно з календарним планом робіт і досягти інноваційного результату, що міститься в описі та характеристиках інноваційної продукції (або в техніко-економічних умовах) до Проекту; використовувати внесок інвестора (кошти, майно, об`єкти інтелектуальної або промислової власності) виключно на виконання Проекту відповідно до його календарного плану робіт та кошторису витрат; повернути інвестору його внесок у строки і розмірах, вказані у плані повернення платежів. Кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 05.10.2001.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.1998 №1575 "Про фінансування інноваційного проекту виготовлення дослідної партії літаків типу Ан-140" повернення інвестору його вкладу забезпечується Міністерством промислової політики України у формі договору поруки від 08.10.1998 № 1625-19/07 (пункт 7.1. договору).

Договір, у відповідності до пункту 12.1., набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками інвестора та підприємства за умови забезпечення Міністерством промислової політики України гарантії повернення коштів та прийняття її інвестором. Дія Договору закінчується після виконання сторонами всіх своїх зобов`язань, що виникли з Договору та у зв`язку з ним.

Статтею 325 Господарського кодексу України визначено, що інноваційною діяльністю у сфері господарювання є діяльність учасників господарських відносин, що здійснюється на основі реалізації інвестицій з метою виконання довгострокових науково-технічних програм з тривалими строками окупності витрат і впровадження нових науково-технічних досягнень у виробництво та інші сфери суспільного життя.

Згідно із частиною першою статті 326 ГК України інвестиціями у сфері господарювання визнаються довгострокові вкладення різних видів майна, інтелектуальних цінностей та майнових прав в об`єкти господарської діяльності з метою одержання доходу (прибутку) або досягнення іншого соціального ефекту.

Частиною другою статті 326 ГК України встановлено, що формами інвестування інноваційної діяльності є: державне (комунальне) інвестування, що здійснюється органами державної влади або органами місцевого самоврядування за рахунок бюджетних коштів та інших коштів відповідно до закону; комерційне інвестування, що здійснюється суб`єктами господарювання за рахунок власних або позичкових коштів з метою розвитку бази підприємництва; соціальне інвестування, що здійснюється в об`єкти соціальної сфери та інших невиробничих сфер; іноземне інвестування, що здійснюється іноземними юридичними особами або іноземцями, а також іншими державами; спільне інвестування, що здійснюється суб`єктами України разом з іноземними юридичними особами чи іноземцями.

У відповідності до частини другої статті 327 ГК України інноваційна діяльність здійснюється за такими напрямами: проведення наукових досліджень і розробок, спрямованих на створення об`єктів інтелектуальної власності, науково-технічної продукції; розробка, освоєння, випуск і розповсюдження принципово нових видів техніки і технології; розробка і впровадження нових ресурсозберігаючих технологій, призначених для поліпшення соціального і екологічного становища; технічне переозброєння, реконструкція, розширення, будівництво нових підприємств, що здійснюються вперше як промислове освоєння виробництва нової продукції або впровадження нової технології.

Підпунктом "а" пункту 3.1 Порядку укладання інноваційних договорів при залученні інвестиційного керуючого, затвердженого наказом Міністерства України у справах науки і технологій від 03.03.1998 №59 "Про затвердження нормативних актів щодо порядку фінансування інноваційних проектів" і зареєстрованого Міністерством юстиції України від 26.03.1998 за №200/2640 встановлено, що інноваційна позика - це господарська операція, яка передбачає передачу підприємству коштів інвестора у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та цільового характеру їх використання.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи те, що права та обов`язки сторін за Інноваційним договором продовжують існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України, при вирішенні даного спору щодо стягнення основного боргу, підлягають застосуванню норми даного Кодексу.

Частиною першою статті 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

За приписами частини другої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції, Державна інноваційна фінансово-кредитна установа на виконання умов інноваційного договору перерахувала Державному підприємству "Антонов" грошові кошти в сумі 16165194,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями: №5 від 05.11.1998 на суму 7000000,00 грн.; №1 від 02.03.1999 на суму 4000000,00 грн.; №6 від 24.12.1999 на суму 2000000,00 грн. та №10 від 30.12.1999 на суму 3165194,00 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено, що 17.09.2014 Державна інноваційна фінансово-кредитна установа направила на адресу ДП «Антонов» вимогу №12-555 про повернення позики у сумі 16165194,00 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 17.09.2014 та фіскальним чеком №9864 від 17.09.2014.

ДП "Антонов" отримало вимогу 22.09.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, інноваційну позику у повному обсязі не повернуло, сплативши на користь позивача лише 100,00 грн., у зв`язку з чим розмір неповернутої інноваційної позики складає 16165094,00 грн.

Заперечення ДП «Антонов» стосовно перерахування на користь Установи оплати за інноваційним договором у розмірі 100,00 грн. спростовується наявною у матеріалах справи випискою з банківського рахунку Установи (а.с. 278, том ІІ).

Спеціальною нормою, яка регулює правовідносини з надання і повернення позики, а саме статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, оскільки умовами Інноваційного договору не встановлено чіткого строку повернення ДП "Антонов" інноваційної позики та з урахуванням того, що відповідач за первісним позовом отримав лист-вимогу 22.09.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, зобов`язання відповідача з повернення інноваційної позики виникло 22.09.2014 та з урахуванням місячного строку, встановленого статтею 1049 Цивільного кодексу України, мало бути виконано у строк до 22.10.2014 включно.

Але, оскільки відповідачем за первісним позовом умови Інноваційного договору не виконано та у встановлений ст. 1049 ЦК України місячний строк з моменту отримання листа-вимоги грошові кошти у сумі 16165194,00 грн. Державній інноваційній фінансово-кредитній установі не повернуто, суд дійшов висновку, що ДП «Антонов» порушено свої зобов`язання з повернення інноваційної позики, встановлені договором, а також приписи ст.ст. 526, 1049 Цивільного кодексу України.

В якості погашення інноваційної позики 08.10.2014 ДП "Антонов" перерахувало Державній інноваційній фінансово-кредитній установі грошові кошти у сумі 100,00 грн., отже, станом на момент вирішення спору по суті у відповідача існує непогашене грошове зобов`язання з повернення інноваційної позики в сумі 16165094,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма (ч. 4 ст. 75) міститься в Господарського процесуального кодексу України і в редакції з 15.12.2017.

Як роз`яснено в п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі №910/27862/14 за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Державного підприємства «Антонов» про стягнення втрат від інфляції та 3% річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконання умов Інноваційного договору від 05.10.1998 №07/98 встановлено, що «у відповідача станом на момент вирішення спору по суті в суді першої інстанції існувало непогашене грошове зобов`язання з повернення інноваційної позики в сумі 16165094 грн., з виконання якого відповідачем допущено прострочення, що згідно з приписами статті 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат».

При цьому доводи ДП «Антонов» в частині того, що у зв`язку з невиконанням ДІФКУ своїх зобов`язань по перерахуванню інноваційного внеску в повному обсязі, неможливо завершити інноваційний проект та досягнути інноваційного результату, також спростовуються вищезазначеними судовими рішеннями.

Зокрема, в постанові Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі №910/27862/14 встановлено наступне: «з уточненого календарного плану виконання робіт з інноваційного проекту (додаток № 2 до Договору) вбачається, що сторони узгодили такі заходи (етапи роботи): виготовлення стендів систем та обладнання літака; сертифікаційні стендові випробування систем та обладнання літака; завершення побудови літака №01-02 та проведення сертифікаційних міцностних випробувань; сертифікаційні випробування нових модернізованих комплектуючих виробів; сертифікаційні наземні та льотні випробування.

Оскільки відповідач здійснює серійне виробництво модифікацій літака Ан-140, то доводи ДП "Антонов" про незавершення робіт з проекту "Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків Ан-140 і проведення сертифікаційних випробувань" є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під результатом завершення робіт з інноваційного проекту слід розуміти новостворені (застосовані) і (або) вдосконалені конкурентоспроможні технології, продукція або послуги, а також організаційно-технічні рішення виробничого, адміністративного, комерційного або іншого характеру, що істотно поліпшують структуру та якість виробництва і (або) соціальної сфери.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що коли відповідач налагодив серійне виробництво літака Ан-140 та його модифікацій, а також те, що відповідача було внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат №Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140, наведені обставини в сукупності підтверджують досягнення соціального ефекту та реалізацію у повному обсязі інноваційного проекту шляхом створення нового літака, що було предметом Договору від 05.10.1998.

Крім того, доводи апелянта про те, що інноваційний проект не завершено, у зв`язку із нереалізацією варіантів спеціального призначення літака Ан-140 внаслідок неповного перерахування позивачем суми інноваційної позички - суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані з огляду на наступне.

Уточнений календарний план не містить такого виду робіт як створення варіантів літака спеціального призначення.

З опису та характеристики інноваційної продукції (Додаток №1 до Договору) вбачається таке: створення та серійне виробництво літака Ан-140 визначено пріоритетним напрямом авіаційної промисловості до 2000 року; на базі літака Ан-140 передбачається створення різних варіантів літаків спеціального застосування.

Таким чином, відповідач, описуючи та характеризуючи інноваційну продукцію (літак Ан-140), вказав на можливість створення різних варіантів літаків спеціального застосування.

Станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, а також на момент апеляційного провадження у справі, належних і допустимих доказів того, що сторони узгодили створення різних варіантів літаків спеціального застосування чи призначення на базі Ан-140 - відповідачем в обґрунтування своїх доводів - не подано.

Що ж до тверджень апелянта про те, що Державною інноваційною фінансово-кредитною установою виконано не в повному обсязі свій обов`язок з перерахування інноваційної позички - суд апеляційної інстанції їх відхиляє як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.1 Договору Державна інноваційна фінансово-кредитна установа зобов`язалась перерахувати відповідачу цільовий вклад у сумі 20000000,00 грн., з якого було перераховано лише грошові кошти у сумі 16165194,00 грн., у зв`язку з чим ДП "Антонов" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про спонукання до виконання Договору шляхом перерахування коштів у сумі 3834806,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи №36/472, залишеним без змін в порядку апеляційного та касаційного перегляду, позов задоволено та зобов`язано Державну інноваційну фінансово-кредитну установу належним чином виконати умови Договору шляхом перерахування коштів у сумі 3834806,00 грн. на користь ДП "Антонов".

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2009 у справі №36/472 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи №36/472. Зокрема у наведеній ухвалі суд зазначив про те, що підставою для відмови у перегляді за нововиявленими обставинами є те, що інноваційний проект включає етап сертифікації літака, проте, ним не закінчується, а отже інноваційний проект сертифікацією літака не закінчено.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДП "Антонов" захистило своє право на отримання інноваційної позики в повному обсязі у судовому порядку, проте, невиконання Державною інноваційною фінансово-кредитною установою рішення зі справи №36/472 (зокрема невиконання обов`язку по перерахуванню 3834806,00 грн. на користь ДП "Антонов") не є підставою для звільнення ДП "Антонов" від обов`язку повернути інноваційну позику в розмірі, який фактично було надано позивачем, а саме: у сумі 16165194,00 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що ухвала Господарського суду міста Києва від 22.04.2009 у справі №36/472, якою відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2008 зі справи №36/472, була винесена у 2009 році. Проте, після її винесення, зі спливом значного терміну, на сайті Державної авіаційної служби України avia.gov.ua розміщені дані про те, що станом на 27.07.2012 повітряні судна типу Ан-140 та Ан-140-100 схвалені для експлуатації в цивільній авіації України згідно із сертифікатом типу ТЛ 0010, тобто і обставини, відповідач налагодив серійне виробництво літака Ан-140 та його модифікацій, а також те, що відповідача було внесено до Переліку організацій, які мають сертифікат розробника цивільної авіаційної техніки, як таке, що отримало 24.07.2013 сертифікат № Р-2 як розробник ряду літаків, у тому числі Ан-140, наявність яких в сукупності і стала підставою для висновку щодо досягнення соціального ефекту та реалізацію у повному обсязі інноваційного проекту шляхом створення нового літака, що було предметом Договору від 05.10.1998».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на стадії апеляційного провадження, а саме 07.12.2015 ДП «Антонов» долучено до матеріалів справи постанову Вищого господарського суду України від 25.11.2015 у справі №910/27862/14 (а.с. 251-257, том ІІ), якою постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015, за виключенням п. 1 її резолютивної частини, та рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 у справі №910/27862/14 скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Однак, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції станом на момент його прийняття, відтак, постанова Вищого господарського суду України у справі №910/27862/14, яка була прийнята 25.11.2015, тобто після прийняття судом першої інстанції рішення у даній справі, та обставини скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2015 у справі №910/27862/14 не можуть прийматись до уваги суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги ДП «Антонов» у даній справі.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Враховуючи наведене, висновок Господарського суду міста Києва та Київського апеляційного господарського суду про факт завершення інноваційного проекту за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 та факт наявності непогашеного ДП «Антонов» грошового зобов`язання з повернення інноваційної позики в сумі 16165094,00 грн., відповідає принципу правової певності, регламентованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та практиці Європейського суду з прав людини, які в якості джерел права мають застосовуватися судами при розгляді справ.

Отже, оскільки ДП «Антонов» не надано доказів часткової або повної сплати заявленої до стягнення суми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Антонов» суми основного боргу в розмірі 16165094,00 грн.

При цьому судом встановлено, що 15.05.2015 між Державною інноваційною фінансово-кредитною установою (первісний кредитор), з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (новий кредитор), з іншої сторони, укладено Договір про відступлення права вимоги №15/05/15, за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор відступає та передає у власність новому кредитору належне йому право грошової вимоги до Державного підприємства «Антонов» (боржник), а саме: право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16165094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно основним договором (разом - право вимоги).

Пунктами 1.2., 2.2. Договору про відступлення права вимоги №15/05/15 від 15.05.2015 сторони погодили, що новий кредитор набуває право вимоги за умови та в момент зарахування на поточний рахунок первісного кредитора грошових коштів від нового кредитора у терміни та розміри, встановлені п. 2.2. договору, а саме: 1544664,54 грн. у строк до 29.05.2015.

У подальшому, 18.05.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеравто», як новим кредитором, укладено Договір відступлення права вимоги №18/05-15/3, за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор відступає та передає у власність новому кредитору належне йому право грошової вимоги до Державного підприємства «Антонов» (боржник), а саме: право вимагати повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16165094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, які боржник має сплатити згідно основним договором (разом - право вимоги).

Пунктом 1.2. Договору відступлення права вимоги №18/05-15/3 від 18.05.2015, визначено, що право грошової вимоги належить первісному кредитору на підставі Договору про відступлення права вимоги №15/05/15 від 15.05.2015, укладеного між первісним кредитором та ДІФКУ.

За цим договором новий кредитор набуває право грошової вимоги в повному обсязі з моменту підписання сторонами договору (п. 1.7. Договору відступлення права вимоги №18/05-15/3 від 18.05.2015).

Відповідач за первісним позовом про заміну кредитора був обізнаний, що підтверджується повідомленнями №07-373 від 18.05.2015 та №19/05-15-1 від 19.05.2015 і не заперечується ДП «Антонов».

Згідно з ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ТОВ «Інтеравто» (як новий кредитор) набув право вимоги до ДП «Антонов» (боржник) повернення боржником отриманої від Київського регіонального відділення Державного інноваційного фонду, правонаступником якого є Державна інноваційна фінансово-кредитна установа, суми (цільового вкладу) за Інноваційним договором №07/98 від 05.10.1998 (основний договір), укладеним між первісним кредитором та боржником у розмірі 16165094,00 грн., а також сум всіх можливих та дійсних штрафних санкцій (в т.ч. штрафів, пені, неустойки), втрат від інфляції та будь-яких інших платежів, який боржник має сплатити згідно з основним договором.

Щодо зустрічних позовних вимог Державного підприємства «Антонов» про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги №15/05/15 від 15.05.2015 та Договору про відступлення права вимоги №18/05-15/3 від 18.05.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину, за приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

За приписами частини 3 статті 228 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" надані роз`яснення правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Таким чином, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін, доказом чого може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Разом з тим, позивачем за зустрічним позов не доведено наявність ознак, необхідних для кваліфікації спірних правочинів за правилами статті 228 Цивільного кодексу України

Відтак, ДП «Антонов» не доведено невідповідності спірних договорів інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої зі сторін, а також те, що вказані правочини завідомо укладалися з метою порушення таких інтересів, що унеможливлює визнання їх недійсним з цих підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову та задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що в мотивувальній частині рішення відсутні доводи, за якими суд відхилив клопотання Державного підприємства «Антонов» про проведення судової науково-технічної експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими оскільки, питання призначення судової експертизи у справі було предметом розгляду в судовому засіданні 19.10.2015 та відмовлено у його задоволенні, про що в ухвалі суду від 19.10.2015 було зазначено, як і мотиви відмови.

Твердження ДП «Антонов» про те, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовано положення ч. 3 ст. 538 ЦК України також не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, встановлено обставини завершення інноваційного проекту за інноваційним договором та невиконання ДП «Антонов» своїх зобов`язань щодо повернення суми заборгованості.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом належними та допустимими доказами не доведено суду факту порушення відповідачем його прав або охоронюваних законом інтересів, а, отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/19552/15 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/19552/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2015 у справі №910/19552/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/19552/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено: 23.07.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка