СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. Справа № 905/2550/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Сіверін В.І.

при секретарі судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників сторін:

позивача - Погружальська К.В. (посвідчення №5538/10 від 24.12.2015, довіреність б/н від 13.11.2018);

першого відповідача - Команов В.В. (посвідчення №4893 від 04.10.2017, свідоцтво ДН №4893 від 04.10.2017, довіреність №3 від 03.01.2019);

другого відповідача - Сєдих Л.О. (свідоцтво ДН №4780 від 17.12.2018, довіреність №22 від 28.01.2019);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore" (вх.№1705Д/1-43) на рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2019 (суддя Чернова О.В. повний текст рішення складено 02.05.2019) у справі №905/2550/17

за позовом Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore", Ліван

до відповідача 1 Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м. Кам`янське, Дніпропетровська область;

до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс", м. Маріуполь Донецької області;

про визнання недійсними договору від 03.08.2017, -

ВСТАНОВИЛА:

Компанія "International Transit S.A.L. "Offshore", Ліван звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м. Кам`янське, Дніпропетровська область та до Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс", м.Маріуполь про визнання недійсним договору доручення від 03.08.2017 р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.04.2019 у справі №905/2550/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення є незаконним, просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2019 у справі №905/2550/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore" та визнати недійсним Договір доручення від 03.08.2017 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат" та Приватним акціонерним товариством "Донецьккокс".

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що при винесенні рішення судом неправильно оцінено обставини та невірно застосовано норми матеріального права в частині підстав для визнання фіктивним Договору доручення. Також зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність будь-якого порушеного права позивача, а також не врахував наявності порушеного інтересу.

30.05.2019 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №905/2550/17 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Сіверін В.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore" на рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2019 у справі №905/2550/17 Встановлено строк відповідачам для подання відзивів на апеляційну скаргу (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на 09.07.2019 об 11:30 год.

Перший відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№5966 від 20.06.2019), в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим в результаті всебічного розгляду матеріалів справи та з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Другий відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Позивач подав додаткові пояснення до апеляційної скарги щодо відзиву, поданого першим відповідачем (вх.№6201 від 02.07.2019).

В судове засідання з`явились представник позивача, який підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечують проти задоволення апеляційної скарги та просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх в судовому засіданні представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17.09.2014 між Компанією "International Transit S.A.L. "Offshore" (Позивач) та Публічним акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (Відповідач 1) укладено договір поставки №DMKD/IT-01D, відповідно до умов якого відповідач 1 зобов`язався продати, передати та поставити позивачу відповідну сталеву продукцію, а позивач зобов`язався прийняти та сплатити відповідачу 1 погоджену ціну за таку Продукцію.

За умовами п. 9.2. договору будь-який спір, розбіжність або претензія, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, у тому числі у зв`язку з його чинністю, нечинністю, порушенням або припиненням, передається на розгляд та остаточне вирішення арбітражу згідно з Арбітражним регламентом Арбітражного Інституту Торгово-промислової палати Стокгольму.

Специфікацією №137 від 27.12.2016 додатками №1 до специфікації №137/1 від 27.12.2016 та №2 до специфікації №137/1 від 27.12.2016 сторони погодили поставку продукції.

Листом №01/465 від 17.05.2017 відповідач 1 повідомив позивача про затримку виконання зобов`язань за договором №DMKD/IT-01D від 17.09.2014 через настання надзвичайних обставин та запевнив останнього щодо вчинення дій з метою виконання поставки продукції на суму отриманого авансового платежу у розмірі 37 991289,43 дол. США.

Повідомленням від 11.08.2017, у зв`язку з невиконанням відповідачем 1 зобов`язань за договором №DMKD/IT-01D від 17.09.2014, позивач звернувся до відповідача 1 з вимогою повернути сплачену купівельну ціну у розмірі 37991289,43 доларів США на підставі п.7.1. договору та ст. 693 Цивільного кодексу України, а також сплатити штраф у розмірі 5652825,66 доларів США протягом п`яти днів після дати цього повідомлення.

Водночас, 03.08.2017 між Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний завод" (далі - Довіритель) та Публічним акціонерним товариством "Донецьккокс" (далі - Повірений) укладено договір доручення (далі - Договір), згідно з умовами п.1.1. якого Повірений зобов`язаний до 01.09.2017 вчинити від імені та за рахунок позивача всі необхідні дії для виконання зобов`язань останнього перед Компанією "International Transit S.A.L. "Offshore", що створена та існує за законодавством Лівану, з місцезнаходженням зареєстрованого офісу за адресою: Charles Helou Street, Dagher's Center, Beirut, Lebanon за договором поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014. На цей договір поширюються правове регулювання комерційного представництва, передбачене ст.243 Цивільного кодексу України (п.1.2. Договору).

Відповідно до п.1.3. Договору права та обов`язки відповідно до умов договору поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014 виникають у Довірителя.

У розділі 2.3 договору доручення встановлений обов`язок Повіреного діючи від імені та за рахунок позивача та в його інтересах, здійснити до 01.09.2017 всі можливі дії, направлені на виконання обов`язків позивача з поставки на адресу відповідача 2 сталевої продукції на підставі окремих специфікацій за договором поставки, а саме: специфікації №134/1 від 13.12.2016, додатку №1 до специфікації №135 від 13.12.2016, додатку №1 до специфікації №136 від 27.12.2016р., додатку №2 до специфікації №137 від 27.12.2016, додатку №1 до специфікації №137/1 від 27.12.2016, специфікації №138/2 від 19.01.2017, специфікації №139 від 03.02.2017.

При цьому, за містом п.2.4.1 договору доручення від 03.08.2017р. Повірений має право в інтересах та за рахунок позивача укладати будь-які правочини (поставки, купівлі-продажу, перевезення, комісії, поруки та інші) та вчиняти будь-які дії (проводити оплати в національній та іноземній валюті, отримувати та надавати будь-яку інформацію та відомості) необхідні для виконання обов`язків довірителя з поставки на адресу відповідача 2 сталевої продукції.

Згідно п.4.1 договору Повірений зобов`язаний до 01.09.2017 виконати доручення Довірителя за цим договором.

Договір підписаний сторонами у встановленому законодавством порядку.

29.09.2017 Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам`янське, звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс" про зобов`язання відповідача виконати умови договору доручення від 03.08.2017 та стягнення штрафу в сумі 10000,00 грн.

04.10.2017 Приватне акціонерне товариство "Донецьккокс", м.Маріуполь звернулось до господарського суду Донецької області із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам`янське про визнання недійсним договору поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014р., а також всіх його складових частин, а саме: додаткових угод, специфікацій, додатків, додатків до специфікацій, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам`янське та Компанією "International Transit S.A.L. "Offshore".

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.11.2017 у справі №905/2247/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" до Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс" про зобов`язання Приватне акціонерне товариство "Донецьккокс" виконати умови договору доручення від 03.08.2017 та стягнення штрафу в сумі 10000,00 грн. задоволено частково. Стягнуто з відповідача 2 на користь відповідача 1 штраф в сумі 10000,00 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено, зустрічні позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Донецьккокс", м.Маріуполь до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам`янське, Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore" про визнання недійсним договору поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014 задоволені повністю, визнано недійсним з моменту підписання договір поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014, укладений між позивачем та відповідачем 1.

19.09.2018 Міжнародним комерційним арбітражем Торгової палати Стокгольма винесено остаточне рішення у справі за позовом InternationalTransit S.A.L. (Offshore) до ПАТ "ДМК", Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" про стягнення коштів у зв`язку із невиконанням договору поставки та договору поруки від 17.09.2014, яким визнано ПАТ "ДМК" та Корпорацію "Індустріальна спілка Донбасу" солідарними боржниками та стягнуто з них на користь InternationalTransit S.A.L. (Offshore) суму у розмірі 43 644 115,09 дол. США; стягнуто з Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" на користь InternationalTransit S.A.L. (Offshore)відсотки на суму 43 644 115,09 дол. США в розмірі 3 відсотки річних за період, починаючи із 01 вересня 2017 року до дати фактичної оплати, 3 025 792,69 дол. США; стягнуто з ПАТ "ДМК" суму в розмірі 96 000,00 дол. США (плюс відсотки за ставкою на 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останнього у зв`язку з цією справою за період із 19.09.2018 до дати фактичної оплати; стягнуто з Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" на користь InternationalTransit S.A.L. (Offshore) суму в розмірі 64 000,00 дол. США плюс відсотки за ставкою на 8 відсоткових пунктів вищою, ніж офіційна облікова ставка Банку Швеції, в порядку відшкодування арбітражних витрат останнього у зв`язку з цією справою за період із 19.09.2018 до дати фактичної оплати.

23.11.2018 Київським апеляційним судом відкрито провадження за заявою адвоката та представника Компанії "Інтернешнл Транзит C.A.JI. (Офшор)" (International Transit S.A.L. (Offshore) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного інституту Торгової палати Стокгольма від 19 вересня 2018 року у справі № V 2017/176 у справі за позовом Компанії "Інтернешнл Транзит C.A.JI. (Офшор)" (International Transit S.A.L. (Offshore) до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", Корпорація "Індустріальна спілка Донбасу".

09.01.2019 ухвалою Київського апеляційного суду від 09.01.2019 зупинено провадження у справі за заявою адвоката та представника Компанії "Інтернешнл Транзит C.A.L. (Офшор)" (International Transit S.A.L. (Offshore) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражного інституту Торгової палати Стокгольма від 19 вересня 2018 року у справі № V 2017/176 за позовом Компанії "Інтернешнл Транзит C.A.L. (Офшор)" (International Transit S.A.L. (Offshore) до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", Корпорація "Індустріальна спілка Донбасу" про стягнення грошових коштів до набрання законної сили рішенням Господарського суду Донецької області від 10.11.2017 у справі №905/2247/17.

Постановою Верховного Суду від 28.03.2019 у справі №824/239/2018 ухвалу Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано, а справу направлено до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.

Посилаючись на укладання відповідачами договору доручення від 03.08.2017 без мети його реального виконання згідно умов останнього з умислом на створення правової підстави для оскарження договору поставки №DMKD/IT-01D від 17.09.2014 в судах України, з метою уникнення виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражу Торгової палати м. Стокгольм, позивач наполягає на визнані договору доручення від 03.08.2017 недійним з підстав його фіктивності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом зазначено, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Судом вказано, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Також, місцевий суд дійшов висновку, що договір доручення не порушує жодних прав позивача і задоволення позовних вимог не призведе до відновлення порушеного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За приписами ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Судами встановлено, що позивач в обґрунтування вимог до відповідачів посилається на укладання останніми договору доручення від 03.08.2017р. без мети його реального виконання, оскільки сторонами правочину не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання обумовлених ним умов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 у справі №910/14629/17 та постанові від 22.05.2018 у справі №923/795/17 зроблений висновок про те, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність належних у розумінні ст.76 ГПК України доказів наявності такого умислу як у ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат", так і у ПрАТ "Донецьккокс", враховуючи, що саме по собі невиконання спірного договору його сторонами не означає його фіктивності, позивачем не надано.

Крім того, судова колегія приймає до уваги ту обставину, що відповідач 1 звертався до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідача 2 виконати умови договору доручення від 03.08.2017 року, що вказує на наявність наміру відповідача 1 на виконання зобов`язань за спірним договором, що в свою чергу виключає підстави для визнання вказаного договору фіктивним на підставі ст.234 ЦК України.

Стосовно доводів апелянта, про те що спірний договір укладено не з метою його виконання, а задля створення підстав для оскарження ПрАТ «Донецьккокс» Договору поставки «в обхід» арбітражного застереження, колегія суддів зазначає про таке.

Так, згідно з приписами статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.

У відповідності до частини першої статті 8 зазначеного Закону суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Отже, у позовній заяві Позивачем зазначається про те, що Договір поставки містить арбітражне застереження (стаття 9.2), відповідно до якого всі спори, що виникають із такого договору або у зв`язку з ним, підлягають вирішенню в порядку арбітражу згідно із Арбітражним Регламентом Арбітражного Інституту Торгової палати м. Стокгольма.

Як вказує позивач, вказане арбітражне застереження є частиною Договору поставки та є обов`язковим для Позивача та ПАТ «ДМК» як сторін такого договору.

Водночас, ПрАТ «Донецьккокс», не є стороною Договору поставки та, відповідно, не є стороною арбітражної угоди.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про те, що дійсною метою укладення Договору доручення є створення умов для вирішення спору щодо дійсності Договору поставки національним судом замість міжнародного арбітражу є неприйнятними, оскільки ПАТ «ДМК» жодним чином не відповідає за господарську діяльність своїх контрагентів і не впливає на прийняття відповідних рішень іншими суб`єктами господарювання.

Фактично доводи апелянта в частині умислу укладення Договору доручення зводяться до того, що даний договір укладено з метою реалізації ПАТ «ДМК» та ПрАТ «Донецьккокс» свого права на звернення до суду, що на думку колегії суддів не містять жодного правового обґрунтування.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір доручення не порушує жодних прав позивача і задоволення позовних вимог не призведе до відновлення порушеного права. Крім того, стосовно доводів апелянта, що поданий ним позов спрямований на захист не лише прав, але і інтересів, судова колегія вважає за необхідне зазначити про таке.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України, у редакції, чинній на час звернення з позовом, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Отже підставою для звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Таким чином вирішуючи спір, суд має перевірити наявність у особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів. При цьому обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

Щодо порушеного права колегія суддів зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушення права особи має місце, коли така особа позбавляється можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При цьому, неможливість здійснення прав або інтересу є наслідком вчинення протиправних дій правопорушником.

Звертаючись з розглядуваним позовом, позивач зазначив, що наявність спірного договору є підставою для оскарження в судах України договору поставки № №DMKD/IT-01D від 17.09.2014р. та має наслідком порушення права позивача на визнання і виконання на території України Арбітражного рішення Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольм про стягнення з відповідача 1 грошових коштів, отже визнання недійсним договору доручення від 03.08.2017р. спрямоване на відновлення прав позивача, а саме права на отримання коштів, присуджених з відповідача 1 за Арбітражним рішенням Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольм.

У свою чергу, порядок визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу регламентується міжнародними договорами, у даному випадку Нью-Йоркською Конвенцією про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року.

За змістом статті VI Нью-Йоркської Конвенції передбачено, що компетентна влада може, якщо буде вважати доцільним, відкласти розгляд питання про приведення до виконання рішення міжнародного арбітражу, якщо перед компетентною владою порушено питання про скасування чи призупинення виконання такого рішення.

За змістом статті VI Нью-Йоркської Конвенції та частини сьомої статті 477 ЦПК України, суд може зупинити провадження за заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо в провадженні компетентного суду є заява про скасування цього рішення, - до набрання законної сили ухвалою суду, якою вирішена така заява.

Тобто єдиною підставою для зупинення провадження у процесі розгляду такої категорії заяв є наявність у провадженні компетентного суду заяви про скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу, про визнання та надання дозволу на виконання якого здійснюється провадження.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.03.2019 у справі №824/239/2018.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

При цьому, реалізація такого способу захисту повинна мати наслідком поновлення порушеного права, проте визнання недійсним Договору доручення не матиме наслідком поновлення якого-небудь порушеного права позивача, оскільки спірний договір не може слугувати підставою для неможливості приведення до виконання рішення міжнародного арбітражу, отже договір доручення не порушує права та законні інтереси позивача і задоволення позовних вимог не призведе до їх відновлення.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, відхиляються колегією суддів, як безпідставні, необґрунтовані та такі, що стосуються виключно переоцінки доказів.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів, з урахуванням меж перегляду апеляційної скарги та з огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2019 у справі №905/2550/17 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Компанії "International Transit S.A.L. "Offshore" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2019 у справі №905/2550/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Східний апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15.07.2019.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.І. Сіверін