ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/22883/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Чорної Л.В.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.06.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 (повний текст підписано 13.09.2018)

у справі №910/22883/17 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним правочину

В судовому засіданні 27.06.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним правочину.

Позов обґрунтований тим, що п.п. 1, 2 укладеної між сторонами спору додаткової угоди № 5 від 23.05.2016 до договору на купівлю-продаж природного газу № 16-192-Н від 30.12.2015 суперечать положенням наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03.08.2015 №493/688 (пунктам 1.2, 1.5) та постанові КМУ від 11.01.2005 № 20, що є недодержанням положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, в свою чергу, п.п. 3, 6 вказаної угоди не відповідають положенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, що враховуючи приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставами для визнання такої додаткової угоди недійсною.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/22883/17 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що з системного аналізу наведених позивачем нормативних актів вбачається, що жодна з норм вказаних нормативних актів не обмежує права сторін на укладення додаткових угод до діючих договорів купівлі-продажу природного газу, узгодження на свій власний розсуд змісту таких угод, в тому числі врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання їх умов.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з вищезазначеним рішенням, позивач 05.10.2018 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ст. 174 ГК України, ч. 4 ст. 11 ЦК України, норм Бюджетного законодавства України) та процесуального права.

Апелянт вказує, що суд, користуючись преюдиційними положеннями ч. 4 ст. 75 ГПК України, дублює інші судові рішення, не беручи до уваги особливості предмету дослідження та доводи позивача.

Апелянт зазначає, що позовна заява у даній справі не стосується істотних умов і форми додаткової угоди № 5, а стосується невідповідності даного зобов`язання ст. 61 Конституції України, Бюджетному кодексу України, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03.08.2015 №493/688, постанові Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, а також невідповідності ч. 5 ст. 203 ЦК України, що не досліджувалось судом під час розгляду справи №923/1460/16, а тому зазначене судове рішення не може бути застосовано за принципом преюдиції.

На думку скаржника, в рішеннях Господарського суду Херсонської області від 04.07.2017 у справі №923/1460/16 та від 30.03.2017 у справі №923/1099/17 не встановлювалась відповідність додаткової угоди № 5 ст. 61 Конституції України, Бюджетному кодексу України, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03.08.2015 №493/688, постанові Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 та ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Апелянт вказує, що в рішенні Господарського суду Херсонської області від 04.07.2017 у справі №923/1460/16 встановлено саме недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" факту вчинення додаткової угоди № 5 від 23.05.2016 під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що жодна з наведених позивачем норм не обмежує права сторін на укладання додаткових угод до діючих договорів купівлі - продажу природного газу, узгодження на свій власний розсуд змісту таких угод, в тому числі й в частині врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання таких умов договору купівлі - продажу природного газу.

Оспорювана додаткова угода жодним чином не суперечить, та не може суперечити зазначеним позивачем нормативно - правовим актам, а твердження позивача з цього приводу є необґрунтованими та безпідставними.

Вважає, що позивачем не підтверджено належними доказами, що додаткова угода № 5 не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею.

Судовими рішеннями у справах №923/1099/17 та №923/1460/16, які набрали законної сили, встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" було схвалено додаткову угоду № 5 від 23.05.2016 до договору купівлі - продажу природного газу №16-192-Н від 30.12.2015, додаткова угода №5 від 23.05.2016 містить всі істотні умови, встановлені для даного виду договору, додаткова угода №5 від 23.05.2016 не суперечить чинному законодавству.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до акту прийняття - передачі апеляційної скарги від 17.10.2018 апеляційну скаргу у справі №910/22883/17 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 06.11.2018 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2018 у справі №910/22883/17 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.12.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2018 у справі №910/22883/17 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018, у зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. у відпустці з 11.12.2018 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Чорна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 колегією суддів у визначеному складі відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 07.02.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2018 у справі №910/22883/17 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Херсонської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 у справі №910/22883/17 відкладено розгляд справи на 28.02.2019, приймаючи до уваги неявку представника позивача до приміщення Північного апеляційного господарського суду та з огляду на те, що судове засідання 07.02.2019 в режимі відеоконференції не відбулось з технічних причин (не вихід на зв`язок Господарського суду Херсонської області).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2019 відкладено розгляд справи на 11.04.2019, приймаючи до уваги неявку представника відповідача до приміщення Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2019 оголошено перерву у справі до 23.05.2019 з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2019 відкладено розгляд справи на 27.06.2019, приймаючи до уваги неявку представника позивача.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.06.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 27.06.2019 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

24.06.2019 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

30.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз", як покупцем, укладено договір на купівлю-продаж природного газу від №16-192-Н (далі - Договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору.

Розділом VI Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2016 сторони визначили порядок та умови проведення розрахунків.

Відповідно до п.6.1 договору оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Умовами розділу VII Договору визначено відповідальність сторін.

Між сторонами Договору укладено додаткову угоду від 23.05.2016 № 5 (далі - Додаткова угода/оскаржуваний правочин), якою було внесено доповнення в п. 6.1 Договору, доповнено п. 7.7, викладено розділ Х в іншій редакції.

Пунктом 1 Додаткової угоди, в п.6.1 Договору було додано останній абзац в наступній редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням п.10.2 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не змінює строків, термінів та умов розрахунків за цим Договором, не звільняє покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, включаючи, але не обмежуючись обов`язком покупця сплатити на користь продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 ЦК України".

Пунктом 2 Додаткової угоди, статтю 7 Договору "Відповідальність сторін" було доповнено пунктом 7.7 в наступній редакції: "Сторони погодили, що з урахуванням п.10.2 цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, крім того, підписання сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє покупця від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, включаючи, але не обмежуючись обов`язком покупця сплатити на користь продавця неустойку (штраф, пеню), платежі відповідно до статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості, в тому числі на суму заборгованості, яка є предметом регулювання договором про організацію взаєморозрахунків та спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ, за весь час прострочення до повного погашення заборгованості за цим Договором".

Пунктом 3 Додаткової угоди пункт 10.2 Договору викладено в наступній редакції, зокрема:

10.2.3 Договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору, та не може бути застосований до відносин за цим Договором без підписання сторонами окремої додаткової угоди або угоди про внесення змін до цього Договору.

10.2.4. Будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20 протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами не вносять змін до цього Договору, та не можуть бути застосовані до відносин за цим Договором без підписання сторонами окремої додаткової угоди або угоди про внесення змін до цього Договору.

Пунктом 6 Додаткової угоди визначено, що вона поширює свою дію на відносини, що склались з дати укладення Договору і діє протягом дії Договору.

Позивач вказує, що пункти 1 та 2 Додаткової угоди суперечать наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03.08.2015 №493/688 (пунктам 1.2 та 1.5) та постанові КМУ від 11.01.2005 № 20, що є недодержанням положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, в свою чергу, п. 3 та 6 Додаткової угоди не відповідають положенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, що враховуючи приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставами для визнання оскаржуваного правочину недійсним.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 193 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свої чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 ЦК України. Він є однією з фундаментальних засад цивільно - правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Враховуючи викладене, наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору та оскаржуваної додаткової угоди до нього свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір та додаткову угоду до нього, і що їх зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач за результатами досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали як договір купівлі - продажу природного газу так і додаткову угоду № 5, які стали обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до п.10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу» відповідальність суб`єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів визначено, як один з основних принципів функціонування природного газу.

Частиною 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 611 ЦК України одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.2 договору купівлі - продажу природного газу визначено, що у разі невиконання умов договору щодо оплати покупець зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачуються пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Дане положення договорів купівлі - продажу природного газу повністю відповідає визначенню пені та її розміру, передбаченому законодавством України, а саме ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (зі змінами), сума субвенцій розраховується і затверджується органами місцевого самоврядування кожному підприємству теплоенергетики окремо та перераховується підприємству - надавачу послуг, яке в свою чергу, спрямовує отримані з бюджету кошти на розрахунки з постачальниками енергоносіїв, у тому числі, з ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

При цьому, відповідно до абз. 4 п. 7 Порядку, розрахунки проводяться за згодою учасників на підстав актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків, тобто розрахунки згідно із зазначеним механізмом проводяться за згодою сторін, а отже це є правом, а не обов`язком сторін.

За твердженнями відповідача, контрагенти часто зловживають наданим правом на отримання субвенцій. Так, при розгляді у господарських судах справ про стягнення заборгованості за договорами купівлі-продажу природного газу підприємствами-боржниками умисно підміняються поняття та неоднозначно тлумачаться положення спільних протокольних рішень, укладених у порядку, затвердженому постановою КМУ від 11.01.2005 №20, для приховування власної недобросовісної поведінки та для уникнення відповідальності, передбаченої чинним законодавством України.

Саме тому, з метою захисту інтересів відповідача та керуючись ч. 4 ст.179 ГК України, статтею 652 ЦК України, якими передбачено право сторін вносити зміни до договору, відповідачем було розроблено проект Додаткової угоди до Договору, яка на виконання ч. 2 ст. 188 ГК України була надіслана позивачу на підписання. В свою чергу, останнім було схвалено Додаткову угоду шляхом її підписання.

Приписами частини 4 статті 179 ГК України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що додаткова угода не суперечить вказаним позивачем нормативним актам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 1 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Господарські договори, які вчиняються на основі примірних і типових договорів необхідно укладати, дотримуючись умов, передбачених ст. 179 ГК України, шляхом складання єдиного документа, оформленого відповідно до вимог ст. 181 ГК України, а також відповідно до правил, встановлених нормативно - правовими актами щодо застосування примірних або типових договорів. Примірний договір рекомендується органом управління суб`єктам господарювання для використання його положень при укладанні ними договорів, сторони мають право по взаємній згоді змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст. При укладанні договору та основі типового договору, затвердженого КМУ, або у випадках, передбаченим законом, іншим органом державної влади, сторони не можуть відступати від змісту типового договору, однак мають право конкретизувати його умови.

Положеннями частини 4 статті 75 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Господарського суду Херсонської області від 04.07.2017 у справі № 923/1460/16, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.10.2017, було відмовлено у задоволенні позову про визнання Додаткової угоди недійсною, зокрема, встановлено наступне:

"Обґрунтовуючи свою позицію ТОВ "Херсонрегіонгаз" зазначив, що специфіка відносин сторін за означеним Договором, з урахуванням того, що вони є суб`єктами ринку природного газу, на яких постановою КМУ №758 від 01.10.2015 покладено спеціальні обов`язки, полягає у чіткій регламентації на законодавчому рівні ціни (як регульованої оптової так і граничної роздрібної) природного газу, умов, способу, порядку розрахунків, та створює пряму залежність між розрахунками суб`єктів ринку природного газу, починаючи з кінцевого споживача і закінчуючи оптовим продавцем, тобто відповідачем.

На взаємовідносини між відповідачем та позивачем за даним Договором безпосередній вплив має механізм проведення розрахунків за спожитий природний газ побутовими споживачами, які у встановленому чинним законодавством порядку оформили субсидії, джерелом погашення яких є кошти Державного бюджету України.

Позивач зауважує, що розрахунки за спожитий природний газ побутовими споживачами, які оформили субсидії, та, відповідно, розрахунки з постачальником ресурсу природного газу (відповідачем), у тому числі і за рахунок перерахування субвенцій з Державного бюджету на надання пільг та субсидій, є можливим лише за умови дотримання Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою КМУ від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 03.08.2015 №493/688. А це, на думку позивача, означає, що у нього є лише така можливість розраховуватися з відповідачем за придбаний за Договором №16-192-Н від 30.12.2015 природний газ пільгових категорій населення та населення, що оформило субсидії."

При цьому представниками обох сторін підтверджено, що наразі в господарських судах України відсутні будь-які спори про стягнення з ТОВ "Херсонрегіонгаз" на користь НАК "Нафтогаз України" заборгованості, штрафних та фінансових санкцій за Договором №16-192-Н."

За таких обставин суд зауважує, що при наявності спору про стягнення такої заборгованості та санкцій ТОВ "Херсонрегіонгаз" саме в межах розгляду такого спору повинен доводити відсутність своєї вини у порушенні договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Крім цього суд також звертає увагу позивача на те, що сторони мають право внести зміни до договору у відповідності до порядку, передбаченого ст.188 ГК України."

Під час розгляду справи № 923/1460/16 Одеським апеляційним господарським судом, зокрема, встановлено:

"Оскільки позивачем було схвалено спірну Додаткову угоду № 5, останній містить всі істотні умови встановлені для даного виду договорів та не суперечить чинному законодавству, а факт того, що умови договору є вкрай невигідними для позивача, не може бути підставою для визнання додаткової угоди № 5 недійсною".

Відтак, судом вже було надано правову оцінку правовідносинам між позивачем та відповідачем та встановлено відповідність Додаткової угоди вимогам закону.

Твердження позивача, викладені в поданих до суду заявах, судом відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до рішення Господарського суду Херсонської області від 04.07.2017 у справі № 923/1460/16 "Судом встановлено, що надані ТОВ "Херсонрегіонгаз" докази не підтверджують вчинення останнім оспорюваної додаткової угоди до Договору №16-192-Н під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому у позові необхідно відмовити повністю.".

Відтак, твердження позивача про укладення Додаткової угоди під впливом тяжких обставин не підтверджено належними доказами».

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 30.03.2018 у справі № 923/1099/17, зокрема, встановлено, "що 30.12.2015 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", яка на даний час має назву - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" укладений договір купівлі-продажу природного газу №16-192-Н, відповідно до умов п.1.1. якого позивач, виступаючи в якості продавця, зобов`язався передати у власність відповідача, як покупця, протягом 2016 року природний газ, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався прийняти та оплатити його за пунктом 6.1. шляхом стовідсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу, а у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до двадцятого числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць. Поряд з цим, за пунктом 7.2. договору сторонами досягнуто згоди щодо нарахування пені у разі, якщо до двадцятого числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу, покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день його прострочення.

В подальшому до основного названого договору сторонами укладені додаткові угоди № 1 від 31.01.2016. № 2 від 29.02.2016, № 3 від 31.03.2016, № 4 від 30.04.2016, № 5 від 23.05.2016.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу, позивачем передано у власність відповідачу обумовлений товар згідно з актами приймання-передачі природного газу:

- від 31.01.2016 на суму 152736159,04 грн.,

- від 29.02.2016 на суму 106430189,51 грн.,

- від 31.03.2016 на суму 91698383,58 грн.,

- від 30.04.2016 на суму 76560830,54 грн.,

- від 31.05.2016 на суму 35549858,62 грн.,

- від 30.06.2016 на суму 26057754,40 грн.,

- від 31.07.2016 на суму 25216458,02 грн.,

- від 31.08.2016 на суму 24903722,71 грн.,

- від 30.09.2016 на суму 33658066,99 грн.

Як слідує з довідки позивача під назвою: "Сальдо, підприємство "Херсонрегіонгаз ТОВ" (а.с. 40) вказані суми вартості поставленого газу на час розгляду справи в суді сплачені відповідачем у повному розмірі, проте відповідно до довідки під назвою: "Операції по підприємству "Херсонрегіонгаз" ТОВ" (а.с. 41-46) та розрахунку штрафних санкцій (а.с. 24-29) оплата вартості отриманого товару здійснювалася несвоєчасно та не у повному розмірі придбаного товару. Ці обставини визнаються сторонами та не оспорюються при розгляді справи, у зв`язку з чим не потребують доказуванню згідно з частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Аналіз стану розрахунків між сторонами, наведений у вказаних документах, свідчить, що відповідачем вартість придбаного газу сплачувалася двома способами, а саме шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача та шляхом проведення взаєморозрахунків через процедуру, встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Так, названий спосіб сплати вартості придбаного газу шляхом проведення взаєморозрахунків з бюджетом підтверджується укладеними між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Херсонській області, Департаментом фінансів Херсонської обласної державної адміністрації, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, а саме: № 561 від 18.02.2016 на суму 81492212,00 грн. (а.с. 47-50), №1611 від 23.05.2016 на суму 103058654,21 грн. (а.с. 51-54), № 1784 від 21.06.2016 на суму 6845532,36 грн. (а.с. 55-58), № 1913 від 20.07.2016 на суму 30743530,83 грн. (а.с. 59-63), № 2175 від 18.08.2016 на суму 2186426,81 грн. (а.с. 64-69), № 2321 від 15.09.2016 на суму 4749565,16 грн. (а.с. 70-74), № 2511 від 19.10.2016 на суму 7301485,56 грн. (а.с. 75-79).

Таким чином, суд констатує, що у відповідності до діючого законодавства, сторонами шляхом укладення правочинів під назвою: "Спільні протокольні рішення", змінено умови договору №16-192-Н щодо строків розрахунків та певних сум, але відносно періоду, який діяв до прийняття додаткової угоди № 5, а саме до 23.05.2016 включно, оскільки у відповідності до положень статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором. Суд також зазначає, що укладення спільних протокольних рішень після 23.05.2016 не змінюють умов договору №16-192-Н щодо строків розрахунків та відповідальності за невиконання умов договору, оскільки додатковою угодою № 5 сторони узгодили нерозповсюдження умов таких правочинів на умови договору без внесення змін до договору в певній формі, а саме шляхом укладення додаткових угод, які в даному випадку відсутні."

Отже, вищевказаним судовим рішенням встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" після укладення між позивачем та відповідачем оспорюваної додаткової угоди продовжувало приймати у власність природний газ, поставлений відповідачем, а також здійснювало його оплату.

Судовими рішення у справах №923/1099/17 та №923/1460/16, які набрали законної сили, встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" було схвалено додаткову угоду № 5 від 23.05.2016 до договору купівлі - продажу природного газу №16-192-Н від 30.12.2015, додаткова угода №5 від 23.05.2016 містить всі істотні умови, встановлені для даного виду договору, додаткова угода №5 від 23.05.2016 не суперечить чинному законодавству.

З системного аналізу наведених позивачем нормативних актів вбачається, що жодна з норм вказаних нормативних актів не обмежує права сторін на укладення додаткових угод до діючих договорів купівлі-продажу природного газу, узгодження на свій власний розсуд змісту таких угод, в тому числі врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання їх умов.

Таким чином, оспорювана додаткова угода жодним чином не суперечить, та не може суперечити зазначеним позивачем нормативно-правовим актам, а відповідні твердження позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Позивачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, що спірна додаткова угода № 5 не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею.

Приймаючи до уваги те, що зміст укладеної додаткової угоди відповідає положенням пункту 20 розділу «Порядок та умови ведення розрахунків» Примірного договору, колегія суддів дійшла висновку, що п.п. 1, 2 додаткової угоди № 5 від 23.05.2016, укладеної між сторонами до договору №16-192-Н від 30.12.2015, не суперечать актам цивільного законодавства, виконання умов зазначеної додаткової угоди та договору шляхом прийняття природного газу, здійснення оплати за отриманий товар на умовах, визначених договором, свідчить про погодження та прийняття сторонами усіх умов договору та оспорюваної додаткової угоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про необґрунтованість тверджень позивача, викладених у позові, а також відсутність будь - яких правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 5 від 23.05.2016 до договору на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 № 16-192-Н.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин аргументи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/22883/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонрегіонгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/22883/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 у справі №910/22883/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22883/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 19.07.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Л.В. Чорна

А.І. Тищенко