ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. Справа№ 910/11033/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 090.7.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Місто Банк"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 07.02.2019 ( повний текст складено 25.02.2019)

у справі № 910/11033/18 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каховка Пром - Агро"

до Публічного акціонерного товариства "Місто Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро"

про визнання припиненим правовідношення за договором оренди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Каховка Пром-Агро" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро" про визнання припиненим правовідношення за договором оренди нерухомого майна №771 від 01.07.2017, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Місто Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро".

Позов обґрунтовано тим, що майно передане в оренду за договором №771 від 01.07.2017 належить на праві власності ТОВ "Каховка Пром-Агро" ще з 2009 року, а не ПАТ "Місто Банк", проте ТОВ "Каховка Протеїн Агро" у відповідності до вимог ст. 762 Цивільного кодексу України орендні платежі на користь позивача не сплачує, у зв'язку з чим останній листом від 13.08.2018 повідомив ТОВ "Каховка Протеїн Агро" про відмову від такого договору, а тому правовідношення за ним припинилися.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі № 910/11033/18 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Каховка Пром-Агро" відмовлено повністю.

Судом першої інстанції встановлено обставини нікчемності договору №771 від 01.07.2017 у відповідності до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, таким чином, договір не породжує будь - яких правових наслідків для позивача, що в свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на вимогах про виконання такого договору. Тому права за захистом, яких позивач звернувся не можуть бути порушені вказаним договором, як і відновлені у визначений позивачем спосіб. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ТОВ "Каховка Пром-Агро" повністю, з викладених в його позові підстав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Місто Банк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким у відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, при неправильному застосуванні норм матеріального права, за невідповідності фактичних обставин справи висновкам суду першої інстанції.

Так, скаржник стверджує, що станом на 01.07.0217 ПАТ «Місто Банк» був законним власником 92/100 ЦМК, про що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про право власності.

Крім того, відповідач-1 також вказує на безпідставність посилання суду першої інстанції на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі №910/16594/15, оскільки остання була скасована постановою Вищого господарського суду України постановою від 25.10.2017.

Порушення норм процесуального права, на думку апелянта, полягає в тому, що, по-перше суд першої інстанції без виходу до нарадчої кімнати та без постановлення ухвал окремими документами відмовлено у задоволенні клопотання ПАТ «Місто Банк» про залишення без розгляду позову ТОВ «Каховка Пром-Агро» та клопотання ТОВ «Каховка Протеїн Агро» про зупинення провадження у справі, чим порушено ч. 2 ст. 226, ч. 2 ст.227 ГПК України; по друге, визнаючи договір №771 від 01.07.2017 недійсним, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог чим порушив приписи частини 3 статті 227 ГПК України, у зв'язку з чим невірно застосував положення частини 2 статті 228 ЦК України.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги та заперечень проти пояснень відповідачів

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, 03.05.2019 позивачем подано відзив, у якому ТОВ «Каховка Про-Агро» просить залишити апеляційну скаргу ПАТ «Місто Банк» без задоволення, а оскаржуване рішення - без мін.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ « Каховка Протеїн Агро» не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

В судові засідання 21.05.2019, 11.06.2019, 09.07.2019 представник ПАТ «Місто Банк» не з'являвся, про причини неявки суд не повідомляв, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників позивача та відповідача-2, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача-1, оскільки він не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Матеріалами справи підтверджено, що 01.07.2017 між Публічним акціонерним товариством "Місто Банк" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каховка Протеїн Агро" (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна №771 (далі - договір), за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди №4 від 29.01.2018 (п.п. 1.1, 1.2, 1.3) орендодавець зобов'язується передати у тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно та прилеглі території (земельні ділянки, визначені у п.1.3 договору), а орендар зобов'язується прийняти та належним чином використовувати дане майно, здійснювати плату за користування, на умовах та в порядку, встановлених договором.

В подальшому, між відповідачами було укладено додаткову угоду №1 від 01.07.2017, додаткову угоду №2 від 25.09.2017, додаткову угоду №4 від 29.01.2018 до договору оренди нерухомого майна №771 від 01.07.2017.

Так, додатковою угодою №2 від 25.09.2017 відповідачі дійшли згоди викласти в іншій редакції п. 6.1 договору, а саме, що розмір орендної плати з 01.10.2017 до 31.12.2017 за один календарний місяць користування Об'єктом за цим Договором складає 290 651,78 грн., в тому числі ПДВ 48441,96 грн., а з 01.01.2018 - розмір орендної плати за один календарний місяць користування Об'єктом за цим Договором складає 365385,91 грн., в тому числі ПДВ - 60 897,65 грн.

Додатковою угодою №4 від 29.01.2018 відповідачі виклали в іншій редакції пункт 1.3 договору, а саме визначили, що нерухомим майном, що передається в оренду за договором є 92/100 цілісного майнового комплексу виробництва по переробці сої, що розташований за адресою: Херсонська обл., м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, загальною площею 10355,9 кв.м, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07, та прилеглі території відповідно до п. 1.1., які розташовані по вул. Індустріальна, 19, м. Нова Каховка, Херсонської області (площею 2,7458 га), вул. Індустріальна,19б, м. Нова Каховка, Херсонської області (площею 6,8063 га), вул. Індустріальна, 19в, м. Нова Каховка, Херсонської області (площею 0, 2160 га), що надалі за текстом іменується "об'єкт".

Згідно з пунктом 6.4 договору нарахування орендної плати орендодавцем або уповноваженою ним особою (агентом) починається з дати фактичної передачі об'єкта згідно з актом прийому - передачі та підтверджується наданням актів наданих послуг 1 раз на місяць.

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що строк оренди за даним договором становить 2 (два) роки 11 місяців та починає свій відлік з дня підписання акта прийому - передачі об'єкта.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.07.2017 на виконання умов вказаного договору між відповідачами складено та підписано акт прийому-передачі об'єкта, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв 92/100 частин цілісного майнового комплексу виробництва по переробки сої, що розташований за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, загальною площею 10355,9 кв.м, та який включає такі будівлі та споруди: склад "А" площею 209,7 кв.м; адмінбудівля "В" площею 985,2 кв.м; тамбур "в"; ганок "в1"; сходова клітина "в10"; сходова клітина "в11"; сходова клітина "в12"; підвал "ж" площею 240,8 кв.м; споруда піддон 11; ємкість 12; ємкість 13, ємкість 14; маслонасосна "Г" площею 49,7 кв.м; накопичувальна ємкість зерновідходів 17; ємкість 18; ємкість 19; екстракційний цех "А" площею 905,4 кв.м; сходи "а", сходи "а1"; сховище розчинника № 50; лабораторія "Б" площею 191,2 кв.м; ганок "б", сходи "б1", балкон "б2"; вагова "Д" площею 11,3 кв.м.; трансформаторна підстанція "Е" площею 101,9 кв.м; трансформаторна підстанція "ж" площею 82,9 кв.м; мерилонна "о" площею 12,4 кв.м; шротосховище №XI, тротосховище № XII, шротосховище № XIII, галерея з входом "Н" площею 118,7 кв.м; зерноперегрузка № XX, зерноперегрузка № XXI; зерноперегрузка з навісом "р"; зерноперегрузка з навісом "Р1"; зерноперегрузка з навісом "Р2"; зерноперевантажувальна з навісом "У"; зерноперевантажувальна з навісом "Є", лабораторія "Ф" площею 88,6 кв.м; балкон "ф"; сходова клітина "ф1"; прохідна "Х" площею 19,5 кв.м; вагова "Ц" площею 9,7 кв.м; ганок "Ц"; транформаторна підстанція "Ч" площею 154,8 кв.м; операторська "Ш" площею 51,4 кв.м; зерноприймальний пункт "Щ"; операторська "Щ1" площею 3,8 кв.м; зерноприймальний пункт "під Щ" площею 160,1 кв.м, вхід до підвалу "Щ"; в'їзд до зерноприймального пункту "Щ1"; в'їзд до зерноприймального пункту "Щ2"; насосна "Ю" площею 187,9 кв.м, підготовчий цех "Я" площею 4976,5 кв.м.; сходова клітина "я"; котельня "Я1" площею 430,0 кв.м; ганок "Я1"; цех гідратації "Я2" площею 453,2 кв.м; градирня № 69; будівля над скважиною "В" площею 14,4 кв.м; артезіанська свердловина за № 19-113 "15"; артезіанська свердловина за №19-114 "16"; навіс "Л"; огорожа №1, огорожа №2; ворота № 3; хвіртка №4; ворота №5; ворота №6; ворота №7; хвіртка №8; залізниця №10, №19; залізнично-дорожні ваги №20; навіс "Л1"; навіс "Л3"; навіс "Л4", вимощення №1; вимощення №11; навіс "П", автоваги з під'їздами №102, автоваги з під'їздами №103, ворота №104, пожежна водойма №59.

Звертаючись з даним позовом, позивач просить визнати припиненим правовідношення за договором, який укладено між ПАТ "Місто Банк" та ТОВ "Каховка Протеїн Агро", з огляду на те, що майно передане в оренду за договором від 01.07.2017 належить на праві власності ТОВ "Каховка Пром-Агро" ще з 2009 року, а не ПАТ "Місто Банк", проте ТОВ "Каховка Протеїн Агро" у відповідності до вимог ст. 762 Цивільного кодексу України орендні платежі позивачеві не сплачує.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що листом від 13.08.2018 позивач повідомив ТОВ "Каховка Протеїн Агро" про відмову від договору у відповідності до вимог ст. 782 Цивільного кодексу України та зазначив, що з моменту отримання даного листа договір буде вважатись розірваним в односторонньому порядку, внаслідок чого буде припинено правовідношення.

Виходячи з того, що орендоване майно відповідачем-2 законному власнику - позивачеві не повернуто і лист від 13.08.2018 залишився без будь - якого реагування з боку орендаря, позивач звернувся з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своє правовою природою оспорюваний договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Тобто, згідно з положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно із ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За приписами ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відмова наймодавця від договору найму, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов'язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою про розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) належних платежів.

У вирішенні такого спору суду слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Виходячи з наведених норм, у разі наявності обставин щодо невнесення орендної плати упродовж трьох місяців орендодавець може звернутись до суду з вимогою про розірвання договору оренди.

Одночасно порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Звертаючись до суду з вимогою про припинення правовідношення за договором, позивач посилався на те, що статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способом захисту порушеного права може бути, зокрема, припинення правовідношення, і саме такий спосіб захисту порушеного права відновить його становище.

Водночас, як стверджує позивач, ПАТ "Місто банк" не є власником об'єкта оренди, тому і не мало правових підстав для передачі його в оренду, а відтак орендні платежі за Договором мав отримувати саме законний власник - позивач.

Статтею 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є, зокрема, право володіння та право користування (сервітут).

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (стаття 398 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з приписами статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Тобто, за загальним правилом право передати майно в оренду реалізує власник. Наймодавцями також можуть виступати не власник майна, а інша особа, за умови, що вона уповноважена на укладення договорів найму. Відповідні повноваження не власнику можуть бути надані або законом, або самим власником.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до актів державної приймальної комісії, затверджених рішеннями Виконавчого комітету Новокаховської міської ради №251 від 22.07.2008 та №463 від 23.12.2008, комплекс будівель і споруд заводу по переробці сої, розташований за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, введено в експлуатацію та видано відповідачу свідоцтво про право власності на майно від 26.01.2009.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі №910/16594/15 було: частково задоволено позов ТОВ "Каховка Пром-Агро" до Міністерства юстиції України, Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Промислові інвестиції", Компанії "Ретт Інтер Ес. Ей", Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра", Приватного підприємства "Спеціалізоване підприємство "Юстиція"; визнано недійсними торги, проведені 20.03.2013 з реалізації нерухомого майна, які оформлені протоколом від 20.03.2013 про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та затверджені актом від 29.03.2013 №339/12 про реалізацію майна; визнано право власності ТОВ "Каховка Пром-Агро" на нерухоме майно - 92/100 частини цілісного майнового комплексу виробництва по переробці сої, розташоване в Херсонській обл., м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, та складається з наступних будівель та споруд: склад "А" площею 209,7 м2; адмінбудівля "В" площею 985,2 м2; тамбур "в", ганок "в1", сходова клітина "в10", сходова клітина "в11", сходова клітина "в12"; підвал "Ж" площею 240,8 м2; споруда піддон 11, ємкість 12, ємкість 13, ємкість 14, маслонасосна "Г'" площею 49,7 м2; накопичувальна ємкість зерновідходів 17; ємкість 18; ємкість 19: екстракційний цех "А'" площею 905,4 м2; сходи "а'", сходи "а'1"; сховище розчинника № 50; лабораторія "Б'" площею 191,2 м2; ганок "б", сходи "б1", балкон "б2"; вагова "Д'" площею 11,3 м2; трансформаторна підстанція "Е'" площею 101,9 м2; трансформаторна підстанція "Ж'" площею 82,9 м2; мерилонна "О" площею 12,4 м2: шротосховище № XI, шротосховище № ХІІ, шротосховище № XIII, галерея з входом "Н" площею 118,7 м2; зерноперегрузка № ХХ, зерноперегрузка № XXI, зерноперегрузка з навісом "Р", зерноперегрузка з навісом "Р1", зерноперегрузка з навісом "Р2"; зерноперевантажувальна з навісом "У", зерноперевантажувальна з навісом "Є"; лабораторія "Ф" площею 88,6 м2, балкон "ф", сходова клітина "ф1"; прохідна "X" площею 19,5 м2; вагова "Ц" площею 9,7 м2, ґанок "ц"; трансформаторна підстанція "Ч" площею 154,8 м2; операторська "Ш" площею 51,4 м2; зерноприймальний пункт "Щ", операторська "Щ1" площею 3,8 м2, зерноприймальний пункт "під Щ" площею 160,1 м2, вхід до підвалу "щ", в'їзд до зерноприймального пункту "щ1", в'їзд до зерноприймального пункту "щ2"; насосна "Ю" площею 187,9 м2; підготовчий цех "Я" площею 4976,5 м2, сходова клітина "я"; котельня "Я1" площею 430,0 м2, ганок "я1"; цех гідратації "Я2" площею 453,2 м2; градирня № 69; будівля над скважиною "В'" площею 14,4 м2; артезіанська свердловина за № 19-113 " 15"; артезіанська свердловина за № 19-114 " 16"; навіс "Л"; огорожа №1, огорожа №2; ворота № 3; хвіртка №4; ворота №5; ворота №6; ворота №7; хвіртка № 8; залізниця №10, №19; залізнично-дорожні ваги № 20; навіс "Л1"; навіс "ЛЗ"; навіс "Л4"; вимощення №І; вимощення №II; навіс "П"; автоваги з під'їздами №102, автоваги з під'їздами №103, ворота №104, пожежна водойма №59; витребувано у Компанії Ретт Інтер Ес. Ей. на користь ТОВ "Каховка Пром-Агро" нерухоме майно - 92/100 частини цілісного майнового комплексу виробництва по переробці сої, розташоване в Херсонській обл., м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, яке складається з перелічених вище будівель та споруд; в частині зобов'язання Міністерство юстиції України скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та записи про право власності провадження по справі припинено; в решті позову відмолено.

Вказаним рішенням, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.04.2018 та постановою Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №910/16594/15, встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки - цілісний майновий комплекс заводу по переробці сої, що у Херсонській області, місто Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19 у виконавчому провадженні шляхом проведення прилюдних торгів 20.03.2013 відбулося за обставин погашення позивачем - ТОВ "Каховка Пром-Агро" кредитної заборгованості перед ПАТ КБ "Надра", яку було присуджено до стягнення з позивача рішенням суду від 08.04.2010 у господарській справі №19/221-09.

Судами встановлено, що прилюдні торги 20.03.2013 з продажу спірного нерухомого майна проведені безпідставно, майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а вчиненні третіми особами щодо спірного майна правочини з 20.03.2013 не створюють правових наслідків, оскільки права володіння, користування та розпорядження спірним майном з 2009 року належали ТОВ "Каховка Пром Агро", як власнику, на законних підставах.

З матеріалів справи також вбачається, що сторони договору брали участь при розгляді справи №910/16594/15, відтак мали бути обізнані про набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі № 910/16594/15, на момент укладення договору, яке в подальшому було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі №910/16594/15.

Відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

З огляду на те, що законним власником 92/100 частин ЦМК (Об'єкта оренди), розташованого за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Індустріальна, 19, з 2009 року є ТОВ "Каховка Пром-Агро", майно якого вибуло з володіння поза його волею, відсутні підстави для висновку про зміну власника речі, переданої у найм, оскільки законний власник речі залишався незмінним з 2009 року.

Тобто, передбачене ст. 770 Цивільного кодексу України правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, не відбулось, оскільки будь-які розпорядчі акти особи, володіння якої може кваліфікуватися як незаконне, не мають жодних юридичних наслідків, тобто ніхто не може передати більше прав, ніж має сам, тому договір оренди, який укладений незаконним володільцем майна, як орендодавцем, не має наслідком виникнення законного права на володіння та користування майном у орендаря. У цьому випадку "похідне володіння", яке допускається ст. 770 Цивільного кодексу України, не застосовується.

Аналогічний висновок щодо застосування положень ст. 770 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду від 21.06.2018 у справі №910/14317/17.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із положеннями ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на зазначене вбачається, що право приватної власності фізичної та юридичної особи є безумовним конституційним правом людини і громадянина, непорушність якого гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та законами України.

Отже, гарантія непорушності конституційного права на приватну власність та взагалі приватна власність становлять економічну основу держави.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції до позивача не перейшли права та обов'язки орендодавця за договором як в силу ст. 770 Цивільного кодексу України, так і в силу того, що вчинені третіми особами щодо спірного майна правочини з 20.03.2013 не створюють правових наслідків.

Судом також встановлено, що права володіння, користування та розпорядження спірним майном з 2009 року належали ТОВ "Каховка Пром-Агро", як власнику, на законних підставах, що також підтверджується судовими рішеннями у справі №910/16594/15. При цьому, з викладених обставин справи вбачається, що сторони договору №771 як учасники справи були обізнані про судовий спір щодо права власності спірного майна у справі №910/16594/15 та про набрання законної сили рішення від 25.02.20169 у справі №910/16594/18 станом на дату укладення 01.07.2017 договору оренди.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що вчинений відповідачами у даній справі договір є нікчемним в силу частини 2 статті 228 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" надані роз'яснення правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Таким чином, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

Згідно правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 N 6-1528цс15, від 06.07.2015 N 6-166цс15, а також у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", доказом вини, зокрема, може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Проте, Верховним Судом України саме в якості прикладу, зразку було зазначено про можливість, а не обов'язковість, бути таким доказом, в тому числі, але не виключно, вироку суду у кримінальній справі.

Поряд з цим, ст. 228 ЦК України, так само як і ст. 207 ГК України, не містять припису щодо обов'язкового встановлення умислу (наміру) сторін (сторони) правочину (господарського договору) "на незаконний результат" виключно під час досудового провадження справи і розгляду її в суді або у момент винесення постанови про адміністративне правопорушення, так само як не містять і положення про те, що доказом вини обов'язково має бути вирок суду у кримінальній справі, і що в іншій спосіб та іншими доказами наявність такого умислу (вини у формі умислу) чи наміру судом встановлюватися не може, у тому числі в розгляді господарської справи.

Питання, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може також доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13.02.2018 у справі №910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір оренди, який укладений незаконним володільцем майна, як орендодавцем, не має наслідком виникнення законного права на володіння та користування майном у орендаря, а тому договір є таким, що порушує публічний порядок, оскільки такий правочин посягає на економічну основу держави щодо непорушності права приватної власності як конституційного права людини та громадянина і спрямований на використання всупереч закону приватної власності ТОВ "Каховка Пром-Агро".

Наведене свідчить про нікчемність договору у відповідності до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Викладене вище спростовує твердження апелянта про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права (ч. 3 ст. 237 ГПК України) та вийшов за межі позовних вимог, оскільки суд першої інстанції в своєму рішенні лише встановив обставини нікчемності договору з огляду на положення частини 2 статті 228 ЦК України. При цьому, нікчемний правочин є недійсним в силу закону та не потребує визнання його таким судом.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір оренди №771 від 01.07.2017 не породжує будь - яких правових наслідків для позивача, а тому права за захистом, яких він звернувся не можуть бути порушені вказаним договором, як і відновлені у визначений позивачем спосіб, що в свою чергу унеможливлю задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на вимогах про виконання такого договору.

За таких обставин, позов ТОВ «Каховка Пром-Агро» не підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що так, суд першої інстанції дійсно посилається на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі 15.06.2017, яка в подальшому була скасована постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2017.

При цьому, слід зазначити, що рішення суду у справі №910/16594/15, яким встановлено обставини права власності ТОВ «Каховка Пром-Агро» на спірне майно, набрало законної сили з дня оголошення постанови судом апеляційної інстанції - 15.06.2017, і станом на дату укладення осопрюваного договору оренди №771 від 01.07.2017 було чинним. Тобто станом на дату укладення такого договору, власником спірного майна було ТОВ «Каховка Пром-Агро».

Колегія суддів визнає необґрунтованим твердження ПАТ «Місто Банк» стосовно порушення судом першої інстанції норм ч. 2 ст. 226, ч. 2 ст.227 ГПК України, а саме не постановлення ухвал суду про відмову у клопотаннях відповідачів окремим документом, з огляду на таке.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 23.10.2018 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви відповідача-1 про залишення позову без розгляду.

Відповідно до протоколу судового засідання від 06.12.2018 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви відповідача-2 про зупинення провадження у справі.

Згідно з частиною 2 статті 226 ГПК України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Статтею 227 ГПК України передбачено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у визначних випадках. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частин 4, 5 статті 233 ГПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Отже, нормами ГПК України передбачено можливість постановлення ухвал без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання. При цьому нормами ч. 2 ст. 226, ч. 2 ст.227 ГПК України передбачено постановлення окремої письмової ухвали лише у випадку прийняття рішення щодо залишення позову без розгляду/зупинення провадження у справі, оскільки такі ухвали можуть бути оскаржені окремо від рішення суду першої інстанції відповідно до статті 255 ГПК України, а не у випадку відмови у таких клопотаннях. Відтак., порушень норм процесуального права у діях суду першої інстанції не вбачається.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі № 910/11033/18 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Місто Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі № 910/11033/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2019 у справі № 910/11033/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11033/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено: 23.07.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка