СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р. Справа № 922/3329/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Дучал Н.М.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх. 1227 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 19.03.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Жигалкіним І.П., повний текст якого складено 29.03.2019 року, у справі

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш", м. Київ,

до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова", м. Харків,

про стягнення 2361729,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірнє підприємство Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" грошові кошти в розмірі 2361729,43 грн., з яких:

- комісійна плата в сумі 623073,96 грн.;

- штраф в розмірі 7% за порушення строків оплати ціни товару- 726919,62 грн.;

- пеня в розмірі 0,1% за порушення строків оплати ціни товару - 801131,38 грн.;

- 3% річних з порушення строків перерахування ціни товару - 65846,53 грн.;

- пеня в розмірі 0,1% за порушення строків оплати комісійної оплати - 93461,09 грн.;

- штраф в розмірі 7% за порушення строків оплати комісійної плати - 43615,18 грн.;

- 3% річних за порушення строків оплати комісійної плати в сумі 7681,67 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.03.2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова" (ідентифікаційний код 14310299, місцезнаходження: вул. Плеханівска, 126, м. Харків, 61001) на користь Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" (ідентифікаційний код 14281072, місцезнаходження вул. Дегтярівська, 36, м. Київ, 04119, рахунок НОМЕР_1 в Державному Експортному-Імпортному Банку (АТ "Укрексімбанк", МФО 322313) грошові кошти в розмірі 1 738 655,47 грн. 43 коп. (де: штраф у розмірі 7% за порушення строків оплати ціни Товару - 726 919,62 грн.; пеня в розмірі 0,1% за порушення строків оплати ціни Товару - 801 131,38 грн.; 3% річних за порушення строків перерахування ціни Товару - 65 846,53 грн.; пеня в розмірі 0,1% за порушення строків оплати комісійної оплати - 93 461,09 грн.; штраф 7% за порушення строків оплати комісійної плати - 43 615,18 грн.; 3% річних за порушення строків оплати комісійної плати - 7681,67 грн.) та суму судового збору за подання позову у розмірі 36 000,00 грн.

В частині стягнення з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова" комісійної сплати у розмірі 623 073,96 грн., провадження закрито відповідно до п. 2 ч.1ст. 231 ГПК України.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким у відмовити позивачу у стягненні 3% річних за порушення строків перерахування вартості товару в розмірі 65 846,53 грн. та зменшити розмір неустойки на 99%.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що розмір грошового зобов`язання, на який позивачем нараховано 3% річних є платою за товар, який поставляється за зовнішньоекономічною угодою інопартнеров який і є кредитором у даному випадку, тому вказані кошти не належать позивачу, а тому відсутні і підстави нарахування 3% річних.

Також в апеляційній скарзі відповідач із посиланням на положення статті 233 Господарського процесуального кодексу та частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України просить встановити співмірну неустойки невиконаному зобов`язанню та, врахувавши інтереси обох сторін, зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки на 99%. Як підстави для зменшення неустойки відповідач зазначає, що він є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, майно підприємства є державною власністю, підприємство відповідача має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а штрафні санкції є непропорційно великими.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Державне підприємство "Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова" (Відповідач, Комітент) та Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (Позивач, Комісіонер) уклали договір комісії від 05.03.2018 №140-2- ХКБМ-25/20-Д (далі - Договір).

Пункт 1.1. Договору комісії передбачає, що Комітент доручає Комісіонеру, а Комісіонер бере на себе зобов`язання за комісійну плату, укласти від свого імені, в інтересах Комітента та за рахунок останнього, зовнішньоекономічну угоду з інопартнером (далі - Продавець) на імпортну поставку товару, згідно із специфікацією, наведеною у додатку №1 до цього Договору, та в комплектації, наведеній у Додатку №2 до цього Договору (далі - Товар), які є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна ціна Товару складає 367 950,00 доларів США. (п. 4.2. Договору).

Відповідно до пункту 5.3. Договору, за виконання доручення за даним Договором Комісіонер отримує від Комітента комісійну плату, що складає 6% від загальної ціни Товару за Договором та дорівнює 22 077,00 (двадцять дві тисячі сімдесят сім) доларів США, в тому числі ПДВ - 20%.

Пункт 5.2. Договору передбачає, що Комітент перераховує Комісіонеру 100% загальної ціни Товару та комісійну плату (п.4.2. та п.5.3. цього Договору) прямим переказом грошових коштів на рахунок Комісіонера, зазначеного у Розділі 15 Договору, у строк до 10 (десяти) банківських днів з дня отримання від Комісіонера повідомлення (факсом або електронною поштою) щодо отримання Продавцем ліцензії на експорт Товару та інвойсу.

Пунктом 5.6. Договору комісії встановлено, що право Комісіонера на комісійну плату виникає з моменту укладення цього Договору та отримання дозвільних документів на експорт або імпорт Товару.

Позивачем, дозвільний документ на імпорт Товару (дозвіл Державної служби експортного контролю України від 16.05.2018 №29041600) отримано 18.05.2018 року.

Отримання Продавцем (компанією Harris Corporation, Communication Systems) ліцензії на експорт Товару підтверджується Сертифікатом Підтвердження отримання експортної ліцензії, який ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» було отримано 13.06.2018 за вх. №1591.

Згідно з п.5.1. Договору, платежі за даним Договором здійснюються Комітентом в національній валюті України - гривні, за курсом Національного банку України на дату оплати.

Відповідно до пункту 12.1. Договору, Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами, а в частині строків поставки та оплати - з моменту отримання дозвільних документів на експорт/імпорт Товару, та діє до 31.12.2020.

Позивач листом від 11.06.2018 №27/25-4484 повідомив Відповідача щодо отримання Продавцем ліцензії на експорт Товару та виставлення Продавцем Позивачу інвойсу (рахунку), та надіслав відповідний рахунок-фактуру №27/25- 4484 від 11.06.2018 на оплату Товару за Договором.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, Відповідач 18.06.2018 отримав вищезазначений лист разом з рахунком-фактурою №27/25-4484 від 11.06.2018.

Таким чином, враховуючи пункт 5.2 Договору, останнім днем перерахування Відповідачем загальної ціни Товару та комісійної плати є 03.07.2018.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку Позивач надіслав Відповідачу претензію від 26.07.2018 №27/11-5681 з вимогою сплатити загальну ціну Товару в сумі 367 950,00 доларів США (триста шістдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят доларів США), комісійну плату в розмірі 22 077,00 доларів США (двадцять дві тисячі сімдесят сім доларів США) та штрафні санкції.

Відповідач частково задовольнив вищезазначену претензію Позивача та перерахував на розрахунковий рахунок ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»: 19.09.2018 в розмірі 9 600 183,50 грн., що еквівалентно 341 024, 51 дол. США по курсу НБУ 28,151007 грн. за 1 дол. СІЛА, що підтверджується платіжним дорученням від 19.09.2018 №3726, з призначенням платежу «предоплата 100% за радиостанции Harris по дог. №140-2-ХКБМ/25/20-Д від 05.03.2018 зг. рах. 27/25-4484 від 11.06.2018 без ПДВ.; 21.09.2018 в розмірі 850 000,00 грн., що становить 30 290,23 дол. СІЛА по курсу НБУ 28,061850 за 1 дол. США, що підтверджується платіжним дорученням від 21.09.2018 №3800, з призначенням платежу: «доплата до 100% передоплати в зв`язку з різницею курсу НБУ по дог. №140-2-ХКБМ/25/20-Д від 05.03.2018 без ПДВ.

Двадцять шостого вересня 2018 року ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» направлено Відповідачу претензію №27/11-7449 в розмірі 60 324,50 дол. США про сплату штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ціни Товару та комісійної плати.

Претензія була отримана Відповідачем 02.10.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, залишена Відповідачем без відповіді та без задоволення.

Заборгованість Відповідача перед Позивачем по сплаті комісійної плати складає, згідно пункту 5.2 Договору становить 22 077,00 дол. США, що еквівалентно 623 073,96 грн., відповідно до офіційного курсу Національного банку України (28,222764 грн. за 1 долар США) на дату складення позовної заяви (03.12.2018).

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що за порушення строків оплати ціни Товару та здійснення інших платежів Комісіонеру, Комітент сплачує Комісіонеру пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно проведених Комітентом оплати та інших платежів за кожний день такого порушення, а при простроченні понад 30 календарних дні додатково сплачує Комітенту штраф у розмірі 7% від суми несвоєчасно виконаного платежу.

Таким чином, відповідно до пункту 9.2 Договору Позивачем за неналежне виконання Відповідачем умов Договору було нараховано штрафні санкції: За порушення строків оплати ціни Товару штраф в розмірі 25 756,50 дол. США (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 726 919, 62 грн.): 367 0,00 дол. США х 7% = 25 756,50 дол. США.

Пеня у розмірі 0,1%, складає 28 386,00 дол. (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 801 131,38 грн.).

За порушення строків оплати комісійної плати позивачем нараховано штраф в розмірі 1 545,39 дол. США, (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 43 615,18 грн.): 22 077,00 дол. США х 7% = 1 545,39 дол. США.

Пеню в розмірі 0,1%, складає 3 311,55 дол. США (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 93 461,09 грн.).

Керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, Позивачем було здійснено нарахування трьох відсотків річних за порушення строків оплати ціни Товару - 2 333, 10 дол. США, (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 65 846,53 грн.)

За порушення строків оплати комісійної плати -272,18 дол. США, (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України 28.222764 грн. за 1 долар США на дату складення позовної заяви (03.12.2018) еквівалентно 7 681,67 грн.).

Вважаючи свої право порушеними, позивач звернувся до господарського суду із позовом у даній справі.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов`язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями (ч. 1 ст. 232 ГК України). Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (ст. 224 ГК України).

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частина 1 статті 1013 Цивільного кодексу України передбачає, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 599 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи відповідачем перераховано на поточні рахунки позивача, відповідно до платіжних доручень від 19.12.2018 №4956 суму у розмірі 576011,00 грн., де призначення платежу "комісійна плата по договору 05.03.2018 №140-2- ХКБМ-25/20-Д" та відповідно до листа від 20.12.2018 р. за №7613/20 Відповідач звернувся до Позивача про розподіл залишку коштів в розмірі 70 021,89 грн. від попередньої оплати, в якості доплати за комісійну плату.

Таким чином, враховуючи, що під час розгляду справи в суді відповідач сплатив позивачу суму яку перераховано на поточні рахунки позивача, відповідно до платіжних доручень від 19.12.2018 №4956 у розмірі 576011,00 грн., де призначення платежу "комісійна плата по договору 05.03.2018 №140-2- ХКБМ-25/20-Д" а також між сторонами відбулась домовленість відповідно до листа від 20.12.2018 р. за №7613/20 про розподіл залишку коштів в розмірі 70 021,89 грн. від попередньої оплати, в якості доплати за комісійну плату, що підтверджується наданими до суду доказами, місцевим господарським судом вірно у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу - в частині комісійної сплати у розмірі 623 073,96 грн., у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу після звернення позивача з позовом.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що розмір грошового зобов`язання, на який позивачем нараховано 3% річних є платою за товар, який поставляється за зовнішньоекономічною угодою інопартнером який і є кредитором у даному випадку, тому вказані кошти не належать позивачу, а тому відсутні і підстави нарахування 3% річних.

Також в апеляційній скарзі відповідач із посиланням на положення статті 233 Господарського процесуального кодексу та частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України просить встановити співмірну неустойки невиконаному зобов`язанню та, врахувавши інтереси обох сторін, зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки на 99%. Як підстави для зменшення неустойки відповідач зазначає, що він є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, майно підприємства є державною власністю, підприємство відповідача має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а штрафні санкції є непропорційно великими.

Щодо наведених доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вищевказана правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц

Як було зазначено вище, умовами укладеного між сторонами договору було, зокрема, передбачено перерахування відповідачем 100% ціни Товару та комісійної плати на рахунок саме позивача, а не інопартнеру, а тому твердження відповідача про те, що у даному випадку кредитором відповідача є інопартнер, а не позивач - спростовуються матеріалами справи та умовами укладеного між сторонами договору.

Щодо доводів відповідача покладених в основу обґрунтування зменшення розміру неустойки на 99%, колегія суддів зазначає наступне.

Розмір та порядок нарахування штрафних санкцій викладений сторонами в пункті 9.2 укладеного між ними договору. Договір підписаний сторонами та скріплений печатками, тому такий договір набрав чинності та є обов`язковим для виконання. За викладеного, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що а штрафні санкції є непропорційно великими, оскільки про їх розмір, умови та порядок нарахування відповідач знав на момент укладення договору.

Щодо інших обставин, які відповідачем названі як підстави для зменшення неустойки - що він є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, майно підприємства є державною власністю, підприємство відповідача має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, то такі обставини самі по собі не можуть стати підставою для зменшення неустойки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.03.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.07.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя Н.М. Дучал