ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1809/18
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.

секретар судового засідання - Селиверстова М.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Архипов Д.О., за довіреністю;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 09 квітня 2019 року (повний текст складено 17.04.2019р.)

по справі № 915/1809/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС"

до відповідача Управління комунального майна Миколаївської міської ради

про визнання недійсним та скасування наказу управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 №185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності", -

суддя суду першої інстанції: Ржепецький В.О.

час та місце винесення рішення: 09.04.2019р., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 17.07.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 №185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності".

В обгрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, ТОВ "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" посилається на норми ст.19 Конституції України, ст.ст. 204, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 24. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та зазначає про порушенням відповідачем права позивача щодо оренди нерухомого майна, яке належить до комунальної власності. Позивач вказує, що спір має господарсько-правову природу та відповідно до положень ст. 20 ГПК України та з урахуванням суб`єктного складу сторін, відноситься до юрисдикції Господарського суду Миколаївської області.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18 (суддя Ржепецький В.О.) задоволено позовні вимоги, визнано незаконним та скасовано наказ управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 №185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності", стягнуто з відповідача на користь позивача 1762,00 грн. судового збору.

У вказаному рішенні суд першої інстанції встановив, що відповідач, приймаючи спірний наказ, діяв не у спосіб, визначений Законом. Така поведінка сама по собі, навіть без врахування наявності негативних наслідків або шкоди, завданої нею, порушує права іншої сторони відповідного зобов`язання в силу недотримання принципу рівності учасників цивільних відносин, закріпленого, зокрема, в ст.ст. 1, 2 ЦК України, принципу обов`язковості договору, встановленого статтею 629 ЦК України, принципу виконання зобов`язання належним чином, встановленого статтею 526 ЦК України, недопустимості односторонньої відмови від зобов`язання, визначеної статтею 525 ЦК України.

Водочас , судом першої інстанції враховано положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач, намагаючись усунути ті чи інші недоліки, шляхом скасування спірним наказом свого наказу від 23.04.2015 № 132/03 про надання в оренду нежитлового приміщення, за обставин цієї позовної заяви діяв не у спосіб, визначений законом.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №185/03 від 01.07.2015, яким визнано таким, що втратив чинність наказ від 23.04.2015 № 132/03 про надання в оренду нежитлового приміщення по вул. Шевченка. 22/7 в №. Миколаєві , загальною площею 157.4 кв.м ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та визнано недійсним з моменту укладення договір оренди від 05.05.2015 № 7614, укладений між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, порушено права позивача щодо оренди нежитлового приміщення площею 157,40 кв.м, розміщеного за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, будинку 22/7 , він є незаконним та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління комунального майна Миколаївської міської ради звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

По-перше, апелянт зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права та вказує, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

По-друге, апелянт вказує, що саме лише посилання в оспорюваному наказі на договір оренди не може братися судом до уваги як належний та допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі вказаного договору оренди та свідчити про подальше вснування договірних відносин щодо неіснуючого об`єкта нерухомості.

Апелянт зазначає, що за відсутності підтвердження існування договору оренди, який надавав би позивачу право користування об`єктом оренди, яке нібо-то порушується відповідачем, звернення ТОВ "Миколаїв-Облтранс" з даним позовом є передчасним та необгрунтованим, оскільки жодні права позивача у сфері праватно-правових відносин не порушені відповідачем.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2019р. апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18 залишено без руху, встановлено апелянту строк для усунення недоліків виявлених при поданні апеляційної скарги, а саме: надати до суду докази надсилання копії апеляційної скарги на адресу позивача разом з описом вкладення документів протягом 7-ми днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

20.05.2019р. від Управління комунального майна Миколаївської міської ради до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання, до якого скаржником додано опис вкладення документів, надісланих на адресу позивача разом з апеляційною скаргою.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунального майна Миколаївської міської ради на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 7 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Відповідно до ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.06.2019р. справу призначено до розгляду на 17 липня 2019 року о 10:00 год.

01.07.2019р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "МИКОЛАЇВ-ОБЛТРАНС" до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з її доводами, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 12.06.2019р.

У судовому засіданні 17.07.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги Управління комунального майна Миколаївської міської ради, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 травня 2015 року між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" (орендар, позивач) та управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (орендодавець, відповідач) укладено договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, керуючись наказом орендодавця або балансоутримувача від 23.04.15 №132/03, нежитлове приміщення (будівля, споруда) площею 157,40 кв.м, розміщене за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, будинку 22/7 .

Відповідно до п.10.1. договору, договір укладено строком на 2 роки 10 місяців, що діє з 05.05.2015 до 05.03.2018 включно.

Вказаний договір підписано сторонами та скріплено відповідними печатками.

05.05.2015р. за актом приймання-передачі нежитлового приміщення по договору оренди № 7614 від 05.05.2015р. нежитлове приміщення було пердано у користування орендаря.

Як зазначає позивач, на його звернення щодо надання дозволу на продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради було надано лист від 22.08.2018р. за вих. №636/10.01-07/18, з якого вбачається, що наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 договір оренди нежитлових приміщень по вул. Шевченка , 22 / 7 площею 157,4 кв.м визнаний недійсним з моментк укладання.

Наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 № 185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності", визнано таким, що втратив чинність наказ від 23.04.2015 № 132/03 про надання в оренду нежитлових приміщення по вул. Шевченка. 22/7 в №. Миколаєві , загальною площею 157.4 кв.м ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та визнаний недійсним з моменту укладення договір оренди від 05.05.2015 № 7614, укладений між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради.

Вказані обставини стали підставою звернення ТОВ "Миколаїв-Облтранс" до господарського суду з відповідним позовом.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися ця справа, колегія суддів зазначає наступне.

Вимогою у даній справі про визнання незаконним та скасування наказу управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 №185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності", яким визнано таким, що втратив чинність наказ управління від 23.04.2015 №132/03 щодо укладання договору оренди нежитлових приміщень по вул. Шевченка, 22 / 7 площею 157,4 кв.м з ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та визнано договір оренди від 05.05.2015 №7614, укладений між управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та ТОВ "Миколаїв-Облтранс", недійсним з моменту укладання.

Позивач у справі обґрунтовує порушення своїх прав наявністю в нього речового права, що витікає з договору оренди від 05.05.2015 №7614, який спірним наказом відповідача визнано недійсним.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 20 ГПК України установлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (пункти 6, 10 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, і господарських чи цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Колегія суддів зазначає, що спір, який розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ про визнання недійсним договору оренди (право оренди на нежитлове приміщення), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди за договором, який спірним наказом відповідача визнано недійсним.

Відтак, колегія суддів зазначає, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору його слід вирішувати за правилами господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2019р. у справі № 802/385/18-а.

З огляду на викладне, посилання апелянта не те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, є необгрунтованими.

Щодо суті спору, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Матеріали справи свідчать, що 05.05.2015 року між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" (орендар, позивач) та управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (орендодавець, відповідач) укладено договір оренди нерухомого або індивідуально визначеного майна строком до 05.03.2018р.

05.05.2015р. за актом приймання-передачі нежитлового приміщення по договору оренди № 7614 від 05.05.2015р. нежитлове приміщення було пердано у користування орендаря.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 526 ЦК України, з якими кореспондуються положення ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Отже, матеріали справи свідчать, що між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 01.07.2015 № 185/03 "Про використання нежитлових приміщень міської комунальної власності" визнано таким, що втратив чинність наказ від 23.04.2015 № 132/03 про надання в оренду нежитлових приміщення по вул. Шевченка. 22/7 в №. Миколаєві , загальною площею 157.4 кв.м ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та визнаний недійсним з моменту укладення договір оренди від 05.05.2015 № 7614, укладений між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів зауважує, що незаконними є ті дії учасників цивільних правовідносин, які вчинено без дотримання відповідних положень закону, зокрема, положень Цивільного кодексу України, якими врегульовано порядок їх вчинення.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд зазначає, що у даному випадку недійсніть договору оренди від 05.05.2015 № 7614 прямо не встановлена законом, а відповідач фактично в одностороньому порядку визнав договір оренди недійсним.

Відтак, відповідач, приймаючи спірний наказ, діяв не у спосіб, визначений Законом.

Апеляційний господарський суд погоджується з твердження суду першої інстанції, що така поведінка відповідача, навіть без урахування наявності негативних наслідків або шкоди, завданої нею, порушує права іншої сторони відповідного зобов`язання в силу недотримання принципу рівності учасників цивільних відносин, закріпленого, зокрема, в ст.ст. 1, 2 ЦК України, принципу обов`язковості договору, встановленого статтею 629 ЦК України, принципу виконання зобов`язання належним чином, встановленого статтею 526 ЦК України, недопустимості односторонньої відмови від зобов`язання, визначеної статтею 525 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції чинній на момент винесення спірного наказу) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №916/1979/13 зазначено, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 у справі № 1-9/2009, Конституційний Суд дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 9 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Приймаючи до уваги вищевикладені норми чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №185/03 від 01.07.2015, яким визнано таким, що втратив чинність наказ від 23.04.2015 № 132/03 про надання в оренду нежитлового приміщення по вул. Шевченка. 22/7 в №. Миколаєві , загальною площею 157.4 кв.м ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та визнано недійсним з моменту укладення договір оренди від 05.05.2015 № 7614, укладений між ТОВ "Миколаїв-Облтранс" та Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, порушено права позивача щодо оренди нежитлового приміщення площею 157,40 кв.м, розміщеного за адресою: м. Миколаїв, вул. Шевченка, будинку 22 / 7 , отже, він є незаконним та підлягає скасуванню.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", заява № 63566/00, рішення від 18.07.2006).

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління комунального майна Миколаївської міської ради - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2019р. по справі №915/1809/18 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова відповідно ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 18.07.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.