ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2019 р. Справа№ 910/3209/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНО-ДІЛОВИЙ ЦЕНТР»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі №910/3209/19 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНО-ДІЛОВИЙ ЦЕНТР»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБО МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП»

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНО-ДІЛОВИЙ ЦЕНТР» (надалі - ТОВ «МДЦ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КІБО МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» (надалі - ТОВ «КІБО МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП», відповідач) про зобов'язання відповідача погодити з позивачем проектну документацію на реконструкцію з надбудовою нежилого будинку №26/4-б по бульвару Тараса Шевченка у місті Києві під медичний центр на земельній ділянці з кадастровим номером :88:211:0046.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3209/19.

03.04.2019 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову від 26.03.2019, в якій просив заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії на земельній ділянці з кадастровим номером :88:211:0046 (місце розташування: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 26/4 б) щодо проведення будівельних та земляних робіт з реконструкції з надбудовою нежилого будинку № 26/4-б по бульвару Тараса Шевченка у місті Києва під медичний центр (далі - Об'єкт) до ухвалення рішення у справі №910/3209/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/3209/19 відмовлено ТОВ «МДЦ» у задоволенні заяви про забезпечення позову до ТОВ «КІБО МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» про зобов'язання вчинити дії.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що заявником не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду; відсутні докази щодо загрози небезпеки створення аварійної ситуації, що у свою чергу, може призвести до загрози заподіяння шкоди життю та здоров'ю людей; відповідачем було подано документи, що підтверджують наявність дозволів на проведення реконструкції відповідно до вимог законодавства; відсутня інформація про те, що вказані дозволи скасовані чи оспорюються у визначеному порядку.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «МДЦ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову від 26.03.2019 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом не було враховано тих обставин, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві здійснювати реконструкцію Об'єкта може в майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; поданий позов буде не актуальним та втратить свій зміст, оскільки у випадку задоволення позовних вимог не відбудеться реального судового захисту, з огляду на спричинення нових порушень прав та інтересів позивача; невжиття заходів забезпечення позову може зумовити виникнення інших спорів, а для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою матеріальні витрати; без заборони здійснення реконструкції Об'єкта до ухвалення рішення в справі очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, як власника розташованої поблизу будівлі Готелю «Хілтон» земельної ділянки, а також може призвести до небезпеки створення аварійної ситуації та до загрози заподіяння шкоди життю та/або здоров'ю людей.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «МДЦ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/3209/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 10.07.2019, відповідачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/13731/18 оголошено перерву на 11.07.2019 для надання представнику позивача можливості ознайомитись з матеріалами справи.

11.07.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказу, клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги та клопотання про приєднання доказу до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав подані клопотання, просив суд їх задовольнити, а причини неподання їх у встановлений процесуальним законом строк визнати поважними з огляду на те, що для представництва інтересів ТОВ «МДЦ» в апеляційному суді позивачем залучено адвокатів Адвокатського об'єднання «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери», які не здійснювали представництво інтересів позивача в суді першої інстанції та фактично ознайомилися з усіма матеріалами апеляційного провадження лише 10.07.2019.

Представник відповідача щодо задоволення вказаних клопотань заперечував, наголошуючи на їх безпідставності, а також вказуючи на відсутність поважних причин неподання таких клопотань у встановлений строк.

Поставивши на обговорення вищевказані клопотання позивача, колегія суддів, порадившись, дійшла висновку про залишення їх без розгляду на підставі приписів ч. 2 ст. 207 ГПК України як таких, що були заявлені поза межами підготовки справи до розгляду за відсутності поважних причин пропуску строку на їх подання.

При цьому, на переконання колегії суддів, посилання представника апелянта на те, що він був залучений позивачем для представництва інтересів ТОВ «МДЦ» лише напередодні судового засідання 10.07.2019, а тому не міг подати вищевказані клопотання у встановлений строк, є такими, що не можуть свідчити про поважність причин їх неподання стороною у справі, оскільки з ордеру на надання правової допомоги серії КВ №214481 від 10.07.2019 вбачається, що договір про надання правової допомоги було укладено позивачем з Адвокатським об'єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль і Партнери» ще 03.07.2019.

Також судова колегія звертає увагу, що позивачем у даній справі є юридична особа, яка відповідно до ч. 3 ст. 56 ГПК України бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника, а відтак, апелянт не був позбавлений можливості з моменту отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження (14.06.2019) завчасно ознайомитися з матеріалами оскарження ухвали у суді апеляційної інстанції та надати за необхідності відповідні клопотання.

За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду залишити без змін.

11.07.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що відповідач є замовником реконструкції Об'єкта, яка здійснюється незаконно, з порушенням прав та інтересів позивача, оскільки не враховує його інтересів, як власника сусідньої земельної ділянки та нерухомого майна, що на ній знаходиться; надані відповідачу містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не відповідають містобудівному законодавству, порушують права та інтереси позивача; будівництво здійснюється без дотримання вимог безпеки, з порушенням встановлених законодавством будівельних норм і правил будівництва в умовах ущільненої забудови; відповідачем не здійснено обстеження прилеглих об'єктів існуючої забудови, не оформлено з позивачем акта-допуску перед початком будівельних робіт; будівництво об'єкта здійснюється відповідачем на межі земельних ділянок.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, позивач наголошував на необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві та будь-яким іншим особам вчиняти дії на земельній ділянці з кадастровим номером :88:211:0046 щодо проведення будівельних та земляних робіт з реконструкції Об'єкта, посилаючись також на ті обставини, що з офіційного сайту Державної архітектурно-будівельної інспекції України позивачеві стало відомо про той факт, що відповідачем в липні 2018 року зареєстроване повідомлення про початок підготовчих робіт, а в жовтні цього ж року видано дозвіл на виконання будівельних робіт, у зв'язку з чим останній приступив до їх виконання та продовжує їх виконувати на даний час; будівельні роботи з реконструкції Об'єкта здійснюються відповідачем з численними порушеннями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, зокрема, без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини та з істотним відхиленням від проектної документації

Позивач стверджував, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони здійснювати реконструкцію Об'єкта може призвести не лише до подальшого порушення прав позивача, як власника земельної ділянки, розташованої поблизу будівлі Готель «Хілтон», але й до небезпеки створення аварійної ситуації, що, у свою чергу, може призвести до загрози заподіяння шкоди життю та/або здоров'ю людей.

За доводами заявника, невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, може зумовити виникнення інших спорів, а для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль шляхом ініціювання нових судових процесів, що потягне за собою матеріальні витрати.

Крім того, як зазначає позивач в апеляційній скарзі, відповідно до Експертного звіту щодо розгляду проектної документації за робочим проектом «Реконструкція з надбудовою нежилого будинку №26/4-6 по бульвару Тараса Шевченка у місті Києва під медичний центр» № 7-266-17-ЕП/КО від 06.04.2018, копія якого була надана відповідачем до заперечень проти заяви про забезпечення позову, передбачається, що медичний заклад повинен бути влаштований на першому та другому поверхах, а на третьому (третій поверх - мансардний) поверсі - побутові та допоміжні приміщення. Тобто Об'єкт повинен мати лише три поверхи.

Проте, за твердженням апелянта, наразі відповідач вже приступив до будівництва 4 поверху (мансарди), що не передбачено проектною документацією та порушує встановлені нормативні вимоги щодо розміру відстані до прилеглих будинків, зокрема: Готель «Хілтон», житлових будинків, будівлі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до апеляційної скарги надані відповідні фотокопії, з яких, на думку позивача, вбачається, що з приміщення надбудови Об'єкта є вільний доступ до тераси Готель «Хілтон», у зв'язку з чим порушуються норми пожежної безпеки та унеможливлюється безпечне перебування людей, що є неприпустимим для п'ятизіркового готелю.

Також, на переконання апелянта, сама надбудова Об'єкта здійснюється з дерев'яних конструкцій, що призводить до грубого порушення вимог законодавства щодо пожежної небезпеки існуючих будівель.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з ухвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

За приписами ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тобто положення вказаної статті пов'язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом з тим, оскільки у даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов'язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на позивача.

Колегія суддів зазначає, що саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання.

Разом з тим, виходячи зі змісту заяви ТОВ «МДЦ» про забезпечення позову, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про її безпідставність, оскільки необхідність у застосуванні судом таких заходів жодним чином не обґрунтована і документально не підтверджена.

Так, заявником не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також доказів загрози небезпеки створення аварійної ситуації, що у свою чергу, може призвести до загрози заподіяння шкоди життю та здоров'ю людей.

Водночас, відповідачем було подано документи, що підтверджують наявність дозволів на проведення реконструкції Об'єкта відповідно до вимог законодавства, доказів скасування чи оспорення яких у визначеному порядку матеріали справи не містять.

Також колегія суддів зазначає, що в поданій позивачем заяві про забезпечення позову міститься лише посилання на потенційне порушення прав заявника, при цьому, відсутнє достатнє обґрунтування та докази на підтвердження доцільності та необхідності термінового забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на додані ним до апеляційної скарги фотознімки Об'єкта, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, вказані фотознімки не було надано позивачем під час вирішення питання про забезпечення позову місцевим господарським судом, а в апеляційній скарзі не обґрунтовано та не надано доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з об'єктивних причин, у зв'язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.

Крім того, з наданих фото неможливо дійти беззаперечного висновку про те, де саме, в якому місці, за якою адресою, коли і ким вони були зроблені.

Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, заявником не наведено суду жодних належних підстав та не надано відповідних доказів, які б свідчили, що невжиття обраних позивачем заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у даній справі або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, за приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Аналогічні положення закріплені в ст. 41 Конституції України.

Підсумовуючи наведене, враховуючи предмет заявленого позову, колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову, про які просить позивач, а саме, заборона відповідачеві та будь-яким іншим особам вчиняти дії на земельній ділянці з кадастровим номером :88:211:0046 (місце розташування: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 26/4 б) щодо проведення будівельних та земляних робіт з реконструкції з надбудовою нежилого будинку № 26/4-б по бульвару Тараса Шевченка у місті Києва під медичний центр до ухвалення рішення у справі, не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, порушують баланс інтересів учасників справи, а також не вплинуть на поновлення прав та захист інтересів позивача, у випадку задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ТОВ «МДЦ» про забезпечення позову.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2019 у даній справі було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «МДЦ» до ТОВ «КІБО МЕНЕДЖМЕНТ ГРУП» та на даний час вказане рішення позивачем не оскаржувалось.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/3209/19 прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ТОВ «МДЦ» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНО-ДІЛОВИЙ ЦЕНТР» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/3209/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №910/3209/19 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження ухвали від 14.05.2019 у справі №910/3209/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 11.07.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська