РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.07.2019Справа № 910/5118/19
За позовом Чернігівського обласного центру зайнятості в особі Ніжинської міськрайонної філії Чернігівського обласного центру зайнятості до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення 1314,67 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Відповідача суми виплаченого Позивачем забезпечення по безробіттю у зв`язку з поновленням працівника Відповідача на посаді та відмовою Відповідача здійснити добровільну компенсацію виплачених коштів.

Відповідач проти позову заперечує з наведених у відзиві підстав, та зокрема, оскільки на підставі рішення суду вже було виплачено Відповідачем ОСОБА_1 (працівнику Відповідача) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 по 26.06.2018 в розмірі 18955,68 грн., та поновлено його на службі. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 повідомив Ніжинську міськрайонну філію Чернігівського обласного центру зайнятості 03.09.2018, хоча наказ Відповідача про поновлення на посаді був виданий ще 08.08.2019, тобто майже через місяць із дня видання наказу. Враховуючи наведене, Відповідач вважає, що стягнення з нього ще і допомоги по безробіттю призведе до подвійного стягнення, що суперечить ст. 61 Конституції України. На думку Відповідача, спірні грошові кошти мають бути стягнуті з ОСОБА_1 на підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», який своєчасно не повідомив Відповідача про прийняття судом рішення про поновлення його на роботі.

Позивач у відповіді на відзив доводи Відповідача відхиляє з посиланням, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» поновлення ОСОБА_1 на посаді є безумовною підставою для стягнення з Відповідача виплаченої Позивачем допомоги по безробіттю, натомість ст. 34 вказаного Закону застосуванню до даних правовідносин не підлягає, оскільки ОСОБА_1 недостовірних відомостей не подавав.

Заперечень на відповідь на відзив від Відповідача не надходило.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року до Ніжинської філії Чернігівського обласного центру зайнятості (Позивач) звернувся громадянин ОСОБА_1 за сприянням у працевлаштуванні.

У зв`язку із відсутністю підходящої роботи 23.04.2018 за його особистою заявою було прийнято рішення про надання йому статусу безробітного - наказ Ніжинської філії від 26.04.2018 № НТ180426 згідно із ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до поданих документів ОСОБА_1 був звільнений з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (Відповідач) 19.04.2018.

За час перебування на обліку в центрі зайнятості, 23.04.2018 - 26.07.2018, ОСОБА_1 була виплачена допомога по безробіттю у сумі 1314,67 грн. за період 05.06.2018 - 12.06.2018.

У подальшому, 03.09.2018 ОСОБА_1 повідомив центр зайнятості про поновлення його на роботі за рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 у справі № 825/2077/18 та надав копію витягу з наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 08.08.2018 №763 о/с «По особовому складу», відповідно до якого ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 20.04.2018.

Указаним рішенням суду ОСОБА_1 було поновлено на посаді інспектора роти № 2 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки Позивача, як обласного центру зайнятості, від 04.09.2018 № 05/2040-18 за період з 05.06.2018 по 12.06.2018 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено 1314,67 грн. допомоги по безробіттю.

Позивач звертався до Відповідача з відповідною претензією про відшкодування указаних сум коштів (від 10.09.2018 № 35.06/121, отримано Відповідачем 12.09.2018) та з листом (від 14.11.2018 № 35.06/347, отримано Відповідачем 16.11.2018), але кошти Відповідач не відшкодував, у тому чисті станом на час винесення судом рішення у справі; матеріали справи не містять доказів протилежного.

Відхиляючи заперечення Відповідача проти позову, суд зазначає, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон), який направлений на реалізацію права особи на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, та передбачає такий вид забезпечення безробітного як «допомога по безробіттю», із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Тобто, вказаною нормою Закону прямо передбачено обов`язок Відповідача, як роботодавця, компенсувати виплачене до цього ОСОБА_1 Позивачем, як відповідним центом зайнятості (його філією), матеріальне забезпечення безробітного - «допомогу по безробіттю», та вартість наданих соціальних послуг безробітному, у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно положень Закону достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є сам факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Обставина виплати Відповідачем ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 18955,68 грн., не звільняє Відповідача від встановленого Законом обов`язку компенсувати виплачену центом зайнятості (Позивачем) суму 1314,67 грн. допомоги по безробіттю, оскільки у даному випадку діє пряма норма ст. 35 Закону яка покладає такий обов`язок не Відповідача.

І у супереч посиланням Відповідача, це не є покладенням на нього подвійної відповідності, а є встановлений Законом обов`язком та способом компенсації здійсненої безробітному виплати.

Обставина повідомлення ОСОБА_1 . центру зайнятості 03.09.2018, тоді як наказ про поновлення на посаді був виданий ще 08.08.2019, також не передбачена Законом, як підстава для звільнення Відповідача від встановленого ст. 35 Закону обов`язку здійснити компенсацію.

Щодо посилань Відповідача на ч. 3 ст. 36 Закону, то матеріали справи не містять доказів умисного невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків та зловживання ними, щоб стягувати з цієї особи суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг.

Отже, наявність та обсяг заборгованості Відповідача у розмірі 1314,67 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які Відповідачем не були спростовані належним чином, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 1314,67 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Інші доводи та заперечення сторін, викладені у заявах по суті спору, судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору (задоволення позову виходячи з наведених вище підстав) впливу не мають.

Судові витрати, у які Позивачем включено лише витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; ідентифікаційний код 40108646) на користь Чернігівського обласного центру зайнятості (м. Чернігів, вул. Коцюбинського, 40; ідентифікаційний код 03491464; р/р 1001 в ГУ ДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592) допомогу по безробіттю в сумі 1314 (одна тисячі триста чотирнадцять) грн. 67 коп., а також 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.