ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2019 р. Справа №914/1254/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кришталь М. Б.

явка учасників справи:

від позивача: Мацюк Г.Р. - адвокат

від відповідача: Михайлик Л.Г. - адвокат

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства Петролан б/н від 17.04.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2019, колегія суддів у складі: головуючий суддя Ділай У.І., судді Петрашка М.М., Юркевича М.В., м. Львів, повний текст рішення складено 01.04.2019

за позовом приватного підприємства Петролан, м. Львів

до відповідача публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України Львівський комбінат хлібопродуктів, м. Львів

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2018 року приватне підприємство Петролан звернулось до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України Львівський комбінат хлібопродуктів 813 702,26 грн. вартості втраченої продукції, 149 721,22 грн. пені та 56 959,16 грн. штрафу.

Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 22, 509, 525, 526, 530, 612, 837, 840, 901, 938, 941, 945, 949-951 ЦК України, ст. ст. 193, 230-232 ГК України, ст. 18 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2019 в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки тому, що відповідач не подав витребовуваних документів, а саме інформації бухгалтерської звітності 2011-2018р.р. в частині обліку майна належного ПП «Петролан», а також доказів на підтвердження неможливості подальшого зберігання та вжиття заходів до збереження ввіреного майна, доказів на підтвердження списання, утилізації такого майна.

Вважає, що судом не усунуто суперечностей та не встановлено строку дії договору на переробку зерна № 28, оскільки в редакції відповідача цей договір діяв до 01.08.2011, а в примірнику договору позивача, в п. 7.1. зазначено, що договір на переробку зерна № 28, діє до 01.03.2016.

Судом не встановлено обставин про наявність майна, переданого на зберігання, та виконання відповідачем обов`язку із його повернення на вимогу поклажодавця.

Апелянт посилається на п. 7.1. договору в його редакції, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 01.03.2016, а в частині розрахунків до повного виконання умов цього договору, а звідси, що обчислення строку позовної давності повинно обраховуватись у відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України, а саме з 02.03.2016, а не до ч. 1 ст. 261 ЦК України з листопада 2011 року, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Вважає, що позовна давність не поширюється на обов`язок зі зберігання майна, оскільки, він є триваючим та не обмежений строком.

Апелянт обгрунтовує обов`язок відповідача зберігати майно і після закінчення строку дії договору, до його повернення позивачу з посиланням на ст. 949 ЦК України.

Звертає увагу, що за наявності колегіального розгляду справи, у вступній частині оскаржуваного рішення зазначено, що рішення приймалося у складі судді Ділай У.І. без зазначення інших членів колегії.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Посилається на те, що вимоги позивача про стягнення вартості втраченої продукції безпідставні, оскільки відсутня протиправна поведінка відповідача та причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками, оскільки позивач не вжив заходів передбачених договором за № 28 на переробку зерна від 01.03.2011 щодо отримання та вивезення продуктів переробки зерна.

В судове засідання з`явились представник позивача (апелянта) та відповідача.

У судовому засіданні представник апелянта (позивача) підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що приватне підприємство «Петролан» (надалі по тексту замовник) та Державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в особі директора Філії «Львівський комбінат хлібопродуктів» (Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» із Філією «Львівський комбінат хлібопродуктів» припинено з 18.11.2011 й змінено правонаступником: Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» із Філією Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Львівський комбінат хлібопродуктів») погодили та підписали договір за № 28 на переробку зерна від 01.03.2011, з подальшими змінами та доповненнями, згідно з умовами якого, замовник передає переробнику зерно пшениці для переробки на борошно на підприємстві виробника на давальницьких умовах. Переробник приймає зерно і доводить його до борошномельних кондицій, забезпечує збереження і переробку цього зерна на борошно, зберігає і видає борошно замовнику на підприємстві переробника.

Відповідно до п.2.1.1 договору, замовник, серед іншого, бере на себе обов`язок поставити для переробки на умовах ЕХW (франко-склад) за власний рахунок зерно пшениці, що відповідає вимогам ДСТУ 3768:2010, в обсязі 300 тон +/- 5%.

На виконання умов договору в 2011 році позивач передав відповідачу зерно пшениці продовольчої на переробку відповідно до актів приймання-передачі давальницької сировини: №П-2 від 20.07.2011 (231500,00кг), №П-3 від 22.07.2011 (155230,00кг), №П-4 від 26.07.2011 (73510,00кг), №П-5 від 29.07.2011 (162730,00кг), №П-6 від 31.08.2011 (96430,00кг) та №П-7 від 30.09.2011 (163830,00кг).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Згідно з договором за № 28 на переробку зерна від 01.03.2011, переробник (відповідач) зобов`язувався забезпечити зберігання зерна пшениці та продуктів його переробки, а також нести повну матеріальну відповідальність за втрату, нестачу, псування зерна та продуктів його переробки (п.2.2.7). Окрім цього, передане зерно пшениці та продукти його переробки у власність Переробника не переходять, а обліковуються як цінності на зберіганні (п.8.2). Переробник не має права користуватися матеріальними цінностями, що належать Замовнику (п.8.3).

За п. 2.2.1, 2.2.2 укладеного між сторонами договору відповідач брав на себе зобов`язання по наданню послуг, а саме здійснити приймання зерна пшениці, що поставляється замовником, за показниками фізичної ваги та фактичної якості. Розмістити зерно пшениці в елеваторі або на складах, зберігати і переробляти його на борошно.

Позивач зобов`язувався оплачувати переробнику вартість послуг з умовами, наведеними у п. 4.2 договору (п. 2.1.2 договору) та оплачувати вартість послуг переробника по розвантаженню зерна замовника та навантаження і пакування продукції в тару за узгодженими тарифами (п. 2.1.3 договору)

За договором зберігання, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання (ст. 941 ЦК України).

За договором про надання послуг відповідач зберігав зерно пшениці і переробляв його на борошно, відповідно до вимог ст. 936 ЦК України.

Отже, місцевий господарський суд правильно кваліфікував зазначений договір як договір зберігання та надання послуг(змішаний договір).

У частині 1 статті 942 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Зберігач зобов`язаний негайно повідомити поклажодавця про необхідність зміни умов зберігання речі і отримати його відповідь (ст. 945 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до положень ст. 953 ЦК України, зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Згідно з п. 2.1.4 договору, замовник зобовязаний вивезти (рівномірно) продукти переробки зерна, що належать замовнику протягом 20 днів після переробки.

Згідно зі статтею 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Судами встановлено, що між сторонами правовідносини зі зберігання майна виникли на підставі укладеного у формі єдиного письмового документа договору зберігання зерна та його переробку на борошно за №28 від 01.03.2011

Відповідно до п. 7.1 договору, цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та після погодження з Державним підприємством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» і діє до 01.08.2011, а в частині розрахунків до повного виконання умов цього договору.

Судом першої інстанції правомірно зроблено висновок що договір діє до 01.08.2011 та взято до уваги як пояснення відповідача так і дані Журналу реєстрації договорів, укладених філією ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» за 2011 рік, в п. 45 якого вказано термін дії Договору № 28 від 01.03.2011 з ПП «Петролан» - до 01.08.2011. Відтак, наданий позивачем примірник договору № 28 (де дія договору зазначено до 01.08.2016) є неналежним доказом у цій справі та суперечить іншим доказам, про що правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Відповідно до п. 2.2.1 договору, переробник зобов`язаний здійснити приймання зерна пшениці, що поставляється замовником, за показниками фізичної ваги та фактичної якості. Приймання, переробка наданого зерна та відпуск продуктів його переробки проводиться згідно з Правилами організації і ведення технологічних процесів на борошномельних заводах, затверджених наказом Мінагропрому України від 20 березня 1998 року № 83 та Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном та продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України № 661 від 13.10.2008.

Відповідно до п. 11.2, 11.3 Державного стандарту ДСТУ 46.004-99 «Борошно пшеничне», передбачено, що строк придатності борошна до споживання не більше шести місяців з дати виготовлення при зберіганні в сухому прохолодному місці. Після закінчення гарантійного терміну зберігання якість борошна перевіряють на відповідність вимогам стандарту, а також проводять оцінювання його безпечності та якості в акредитованих лабораторіях. У разі позитивних результатів аналізування термін зберігання продукції продовжують на шість місяців.

Актами здачі-приймання робіт (надання послуг) було підтверджено переробку зерна пшениці у об`ємі 671 073 тон (акт № ОУ-0000191 від 31 липня 2011 року, акт № ОУ-0000301 від 31 жовтня 2011 року, акт № ОУ-0000305 від 31 жовтня 2011 року), підписаними повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками. Згідно даних актів сторони претензій одна до одної не мають.

Згідно з п. 2.1.4 договору, замовник зобов`язаний вивезти (рівномірно) продукти переробки зерна, що належать замовнику протягом 20 днів після переробки.

Отже, доводи апеляційної скарги що строк дії договору до 01.08.2016 не узгоджуються з встановленими обставинами, оскільки наявні акти переробки зерна за 2011 рік (т. 1 а.с. 38-40), підписані сторонами. Обставини щодо виконання умов договору в частині переробки зерна не заперечуються, а п. 2.1.4 договору регламентує, що позивач брав на себе зобов`язання протягом 20 днів після переробки вивезти борошно з складу відповідача.

У відповідності до пп. 2.2.4, 2.2.5 договору на переробку зерна за № 28 від 01.03.2011, за здану сировину переробник зобов`язується видати замовнику продукти переробки за розрахунковим виходом, згідно з формою №117, виходячи з базисного виходу і фактичної якості зерна, що зазначається в акті розрахунку. Переробник також бере на себе обов`язки створити умови вивозу із складу борошна та висівок погодженими партіями згідно затвердженого графіку на умовах франко-склад переробника.

Згідно з цим договором, переробник зобов`язувався забезпечити зберігання зерна пшениці та продуктів його переробки, а також нести повну матеріальну відповідальність за втрату, нестачу, псування зерна та продуктів його переробки (п.2.2.7).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України (ЦК України) якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що позивач звертався до відповідача (лист №14 від 10.11.2011 до Філії ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Львівський комбінат хлібопродуктів») з вимогою видати (відвантажити) усі залишки продуктів переробки із поставленого ним зерна пшениці, що знаходяться на підприємстві переробника та створити умови для вивозу борошна та висівок погодженими партіями.

Факт звернення позивача до відповідача про повернення борошна підтверджується також листами відповідача: за №441 від 10.11.2011. №463 від 17.11.2011, за змістом яких останній не заперечує про виконання взятих на себе зобов`язань, проте дій на його виконання не вчиняє та борошна з переробленого зерна не повертає.

Отже, по спливу 20-денного терміну для кожного акту виконання переробки зерна (надання послуг по переробці зерна) у позивача виникло право вимоги до відповідача про повернення борошна і з цього часу і виникло право на позов, в зв`язку з невиконанням умов договору.

Зважаючи на тривале невиконання відповідачем зобов`язань, взятих на себе за договором, позивач просить зобов`язати відповідача відшкодувати збитки, завдані втратою (нестачею) продукції, прийнятої на зберігання, у розмірі її вартості - 813702,26 грн., а також 149721,22 грн. пені та 56959,16 грн. штрафу, нарахованих у відповідності до норм чинного законодавства за порушення строків виконання зобов`язання з 04.04.2016.

В розрахунку суми збитків позивач зазначив ринкову вартість борошна, яка відображена на офіційному порталі Аграрної біржі.

Повторне звернення позивача до відповідача з вимогою, (лист за №2902/01 від 29.02.2016) до 03.04.2016 виконати умови договору та надати можливість вивезти зі складу зазначену вище продукцію, що належить йому на праві власності не спростовує висновок суду про те, що право на позов у позивача виникло ще в 2011 році (по спливу 20-денного терміну для кожного акту виконання переробки зерна (надання послуг по переробці зерна).

Отже, оскільки суд встановив, що сторонами був погоджений строк зберігання майна за договором, який на момент звернення з позовом сплив, суд відхиляє аргументи скаржника про існування між сторонами на момент звернення із позовом у даній справі триваючих правовідносин зі зберігання майна

Згідно з п. 8.10 договору, за згодою сторін договір може бути пролонгований на визначений термін, що викладається в додатковій угоді до даного договору та після погодження з Держаним підприємством «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Додатковим договором № 40 від 01 квітня 2011 року внесено зміни до п. 4.1 договору в частині розміру плати за переробку зерна і надання додаткових послуг за діючими тарифами, які затверджені переробником та погоджені з Державним підприємством «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Судами не встановлено, що між сторонами укладалася угода в частині зміни обсягів постачання зерна пшениці, що відповідає вимогам ДСТУ 3768:2010 (300 тон+/- 5%) чи зміни терміну дії зазначеного договору (до 01.08.2011).

Повідомлення відповідача про несплату ПП «Петролан» в повному обсязі коштів за надані відповідачем послуги зберігання в сумі 15 079, 83 грн. судом не з`ясовується, оскільки не є предметом спору.

Заява про застосування спливу строку позовної давності (т. 1 а.с. 102-104) заявлена відповідачем, оскільки позовна заява ПП «Петролан» про стягнення 813 702, 26 грн вартості втраченої продукції, 149 721, 22 грн пені та 56 959, 16 грн штрафу, подана після спливу строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, а саме після спливу більше трьох років.

Виходячи з викладеного, суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що можливість звернення позивача до суду за захистом його права на отримання продукту переробки зерна (борошна) згідно п. 2.1.4 договору виникло після закінчення строку зберігання, а саме на 21 дерший день після переробки зерна, а тому з цього моменту розпочинається перебіг строку позовної давності щодо цих вимог.

Зважаючи на трьохрічий строк позовної давності, який визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності завершується 21.11.2014. Натомість позивач звернувся 13.07.2018, тобто поза межами строку позовної давності.

З цих підстав висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності узгоджується зі статтями 256, 257, 261 ЦК України, які правильно застосовані у спірних правовідносинах.

При поданні позову в даній справі позивач не порушував питання про поновлення строку позовної давності, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Наведені вище докази свідчать про те, що позивачу відомо про обставини, які покладені в основу підстав позову щонайменше з листопада 2011 року.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що позовна заява подана 13 липня 2018 року, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином доводи скаржника щодо неправомірності відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути збережене за договором майно позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги правомірно не задоволені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарши в тій частині, що відповідач не надав акти знищення бороша, не подав бухгалтерські документи, які б підтверджували вимоги позивача, не впливає на висновок суду першої інстанції про відмову в позові із-за спливу строку позовної давності. З іншого боку, відповідач не заперечує існування договірних відносин за спірним договором. А неподання саме цих доказів, пояснює їх відсутністю та будь яких інших бухгалтерських документів по цій господарській операції. Суд з дотриманням вимог ст. 81 ГПК України не вчиняв дій на витребування цих доказів за їх відсутності.

Доводи апеляційної скарги про те, що у вступній частині оскаржуваного рішення зазначено, що рішення приймалося у складі судді Ділай У.І. без зазначення інших членів колегії, відхиляється апеляційним судом, оскільки не узгоджуються з протоколом судового засідання та резолютивною частиною рішення, де містяться підписи колегії суддів, що не впливає на правильність рішення місцевого господарського суду, яке прийняте повноважним складом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга приватного підприємства Петролан підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 22 958,62 грн. (11479,31 грн. + 11479,31 грн.), який сплачений згідно з квитанціями за № 51 від 17.04.2019 та за № 52 від 17.04.2019.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу приватного підприємства Петролан б/н від 17.04.2019 залишити без задоволення.

рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2019 у справі №914/1254/18 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 22 958,62 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Матущак О.І.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови підписано 02.07.2019