РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2019Справа № 910/4498/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Споживчого товариства "УТФ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 2 445,14 грн., без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року до господарського суду міста Києва звернувся позивач з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача пеню в сумі 988,02 грн., 3 % річних в сумі 211,72 грн., упущену вигоду в сумі 1 245,40 грн. за договором поставки пшениці № 123/2018/КАМ/О від 28.02.2018 року на підставі ст.ст. 526, 549, 692, 712 ЦК України та ст.ст. 193, 230, 232, 265 ГК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.04.2019 року справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного без виклику сторін від сторін у встановлений законом строк не надано.

14.05.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що строк оплати поставленого товару не настав, а позивачем неналежним чином було виконане зобов`язання з передання оригіналів документів, визначених пунктом 5.3. договору.

14.05.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення пені.

21.05.2019 до канцелярії суду представником позивача подано відповідь на відзив, в якій позивач спростовує твердження відповідача щодо ненастання строку оплати поставленої продукції, оскільки всі необхідні документи відповідачу були передані, а останнім повністю оплачено таку продукції з простроченням строку визначеного умовами договору поставки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

29.09.2017 між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (покупець) був укладений договір поставки макухи соєвої №123/2018/КАМ/О (надалі договір), відповідно до умов якого постачальник бере на себе зобов`язання, в порядку та на умовах, визначених даним договором, здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені строки.

Відповідно до п. 1.2. договору предметом даного договору є зерна пшениці, що вирощується на полях (далі товар).

Поставка товару по даному договору за умовами п. 3.2. відбувається на підставі замовлення покупця засобами телефонного та/або електронного зв`язку.

Пунктом 5.1 договору визначено, що вартість товару визначається у рахунку-фактурі, що видається постачальником на кожну окрему партію товару.

Згідно п. 5.2. договору розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

В п. 5.3. договору визначено, що для отримання оплати є необхідність виконання наступних умов: постачальник передає покупцю всю кількість товару згідно рахунку-фактури; сторони підписують належним чином оформлену видаткову накладну; постачальник передає покупцю повний пакет оригіналів документів, зазначених в п. 3.4 та п. 3.5. даного договору.

Відповідно до п. 5.4. договору, після виконання останньої з умов, зазначених в п. 5.3.:

- покупець сплачує 80 % оплати вартості товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 робочих днів, п.п. 5.4.1. пункту 5.4;

- остаточний розрахунок в розмірі 20 % оплати вартості замовленого товару здійснюється протягом 3 робочих днів після того, як постачальник в строки передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних, але в будь-якому разі не раніше строку, вказаного в пункті 5.4.1. даного договору, п.п. 5.4.2 пункту 5.4.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, п. 8.1 договору.

Поясненнями позивача, які викладені в позовній заяві, частково відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, товарною накладною № 102374 від 14.03.2018 року на суму 151 524,00 грн., зареєстрованою позивачем 15.03.2018 року в ЄРПН податковою накладною № 41 від 14.03.2018, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару за договором на суму 151 524,00 грн.

Судом було надано належну оцінку відзиву на позовну заяву, проте твердження відповідача про ненастання строку оплати ним поставленого товару судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається із висновку, що міститься у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №906/953/17, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Тобто, саме наявні в матеріалах справи накладні (видаткова та товарно-транспортна) є належними та допустимими доказами в розумінні приписів ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують факт здійснення поставки спірної партії товару на користь відповідача.

Так, обов`язок покупця (відповідача) з оплати товару виникає безпосередньо з факту здійснення постачальником (позивачем) поставки товару та прийняття товару покупцем (відповідачем). При цьому, форма (вид) документу, яким сторони відобразили сам факт поставки товару (яким оформили факт здійснення поставки) - видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі продукції, тощо, не впливає на обов`язок покупця оплатити товар та не звільняє покупця від обов`язку з оплати товару у випадку оформлення поставки товару іншим документом, ніж той, що передбачений умовами договору.

Суд звертає увагу на те, що предметом доказування є саме встановлення обставин виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, а саме, - факту поставки продавцем та отримання товару покупцем.

З урахуванням викладеного, наявні в матеріалах справи видаткова та товарно-транспортна накладні в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами, які фіксують факт отримання відповідачем товару.

Відповідно до ст. 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Проте, відповідачем не надано доказів відмови відповідача від приймання товару, складення актів розбіжностей стосовно відмови від приймання товару.

Також, відповідачем не надано суду доказів листування стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт отримання всіх документів, передбачених приписами п. 5.3 договору саме в момент отримання товару.

Факт оплати відповідачем товару підтверджується платіжним дорученням № від 30.03.2018 року на суму 151 524,00 грн.

Отже, позивач виконав свої зобов`язання з поставки товару відповідачу, а відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з оплати отриманого товару у строк визначений умовами договору (тобто не пізніше 23.03.2018 року).

Доказів оплати поставленого товару у строк визначений умовами договору відповідачем суду не надано.

Ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати товару у строк визначений умовами договору, позивачем нараховано відповідачеві 3 % в сумі 211,72 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду порушено відповідачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних в сумі 211,72 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 8.3. договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати товару у строк визначений умовами договору, позивачем нараховано до стягнення 988,02 грн. пені.

Відповідачем через канцелярію суду 21.05.2019 року було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, яка нарахована позивачем за період з 24.03.2018 року по 30.03.2018 року сплинув 31.09.2018 року.

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом 08.04.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності за вимогами про стягнення пені.

За таких обставин, в позові про стягнення 988,02 грн. пені слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди в сумі 1 245,40 грн., слід зазначити, що згідно з пунктом 1 статті 224 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, що зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З указаних норм законодавства України випливає, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Позовні вимоги в частині відшкодування позивачу 1 245,40 грн. упущеної вигоди обґрунтовується умовним припущенням про можливість розміщення вказаних коштів на депозитному рахунку в банківській установі строком на 30 днів під 10 % річних та можливістю отримання ним прибутку від таких дій.

Позивачем не надано доказів того, що він гарантовано отримав би відповідну вигоду (прибуток) в зазначеному ним розмірі у разі, якщо його право не було б порушено відповідачем та не надано точних даних, які б безспірно підтверджували реальну можливість отримання вказаних позивачем грошових сум.

Згідно частини 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що в позові в частині відшкодування позивачу 1 245,40 грн. упущеної вигоди слід відмовити.

Позивач також під час розгляду даної справи заявив про відшкодування йому витрат понесених ним на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано належні та допустимі докази, а саме договір між позивачем та адвокатом Діденком Ігорем Геннадійовичем про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19, акт надання послуг № 7 від 04.04.2019 року на суму 3 000, 00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018 року, ордер серія КВ № 439266 на надання правової допомоги та платіжне доручення №1359 від 02.04.2019 року на суму 3 000,00 грн.

У відповідності до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та судового збору підлягають стягненню на користь позивача з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3, код 30160757) на користь Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, пр. Оболонський, буд. 30, оф. 287, код 30839403) 211 (двісті одинадцять) грн. 72 коп. 3% річних, 270 (двісті сімдесят) грн. витрат на правничу допомогу та 172 (сто сімдесят дві) грн. 89 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 08.07.2019р.

Суддя С.О. Чебикіна