ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2019 р. Справа№ 910/16499/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Смірнової Л.Г.

Пономаренка Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника згідно з протоколом судового засідання від 26.06.2019

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Білтім»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 (повний текст рішення складено 12.03.2019)

у справі №910/16499/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» в особі філії Український науково-дослідний інститут природних газів акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до Товариства з обмеженою відповідності «Білтім»

про стягнення 900 206,40 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2018 року Акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі філії Український науково-дослідний інститут природних газів акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідності «Білтім» (далі - ТОВ «Білтім») про стягнення 900 206, 40 грн, з яких 628 592, 40 грн пені та 271 614, 00 грн штрафу.

Позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки № 177/09т-2017 від 03.11.2017 в частині повної та своєчасної поставки товару.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Білтім» на користь АТ «Укргазвидобування» 628 592, 40 грн пені, 271 614, 00 грн штрафу та 13 503,10 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідач поставку товару здійснив, однак допустив прострочення поставки товару, а тому суд дійшов висновку, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором поставки № 177/09т-2017 від 03.11.2017 щодо постачання товару належним чином доведений. Перевіривши розрахунок штрафу та пені, наданий позивачем, суд першої інстанції встановив, що він є арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивач підлягають стягненню заявлені розміри пені та штрафу.

Щодо заявлено відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафу на 70 %, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів щодо винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, а тому підстави для зменшення розміру штрафу відсутні.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У квітні 2019 року ТОВ «Білтім» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 і ухвалити нове, яким здійснити перерахунок розміру нарахованої до стягнення із відповідача суми розміру пені до 605 311,20 грн та зменшити розмір штрафних санкцій на 70 % - суми пені до розміру 181 593,36 грн та суми штрафу до розміру 81 484, 20 грн, всього до стягнення - 263 077, 56 грн. Також скаржник просив покласти на АТ «Укргазвидобування» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Білтім» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2018. Надано учасникам справи час для подачі відзивів, заперечень та клопотань. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.05.2019.

Справа розглядалася різними складами суду.

22.05.2019 в судовому засіданні було оголошено перерву до 26.06.2019.

В судове засідання 26.06.2019 з`явилися представники сторін.

Скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити. Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів, зміст заперечень на відзив

ТОВ «Білтім» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення, не вірно визначено розмір пені. Дев`яностоденний строк поставки товару (як це передбачено умовами договору та специфікації) за договором розпочинав свій перебіг з 08.11.2017, тобто після дня отримання відповідачем рознарядки позивача на поставку товару та закінчився 05.02.2018. Кінцева поставка товару була здійснена відповідачем 12.07.2018, відповідно останній календарний день, в який був поставлений товар не повинен враховуватись при нарахуванні пені.

Отже, строк прострочення поставки товару, на переконання скаржника, за договором складає 156 календарних днів, а правильний період нарахування пені складає з 06.02.2018 по 11 07 2018. Відповідно розмір пені виходячи із умов договору, має складати 605 311, 20 грн = З 880 200,00 х 0,1 х 156 днів.

Крім того, скаржник стверджує, що судове рішення не містить мотивів відхилення доказів та доводів відповідача щодо наявності підстав, які можуть бути враховані судом при прийнятті рішення про зменшення розміру неустойки, виходячи з положень ч. з ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодекс України. Внаслідок порушення ч. 3 ст. 3 Господарською кодексу України судом першої інстанції не було оцінено наявні у справі докази з точки зору їх достатності для підтвердження підстав, які передбачені нормами матеріального права для зменшення розміру неустойки. Судом залишено поза увагою всі доводи відповідача щодо наявності обставин, передбачених ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України. Тоді як вимоги про доведення винятковості випадку, що передбачала норма п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України (у попередній редакції), на час розгляду справи втратила чинність. Тому посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не доведено винятковість випадку щодо підстав зменшення розміру штрафних, є санкцій необґрунтовані.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

14.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому АТ «Укргазвидобування» заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що у специфікації №1 сторони погодили, що загальна вартість товару, яка поставляється, складає 3 880 200,00 грн, строк поставки - протягом 2017, 2018, але не пізніше 90 календарних днів із моменту отримання рознарядки. 01.11.2017 відповідачем отримано рознарядку позивача від 06.11.2017, в якій позивач просив відвантажити товар, що погоджений в специфікації № 1 до договору на загальну суму 3 880 200, 00 грн. А тому, на думку позивача, з урахуванням умов рознарядки кінцевий термін поставки відповідачем товару - 01.02.2018.

Що стосується клопотання скаржника про зменшення розміру штрафу, позивач вказує, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що посилання відповідача на затримку поставки у зв`язку з діями його контрагентів, не є винятковим випадком для зменшення штрафних санкцій. Враховуючи, що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано належних доказів щодо винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, суд, на думку позивач, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафу.

Також позивач зазначив, що він спеціалізується на виробництві природного газу та родовищ, виконує завдання «Стратегії 20/20». Завданням філії позивача є проведення науково-дослідних, проектних, конструкторських та проектно-вишукувальних робіт і послуг, спрямованих на розвиток науково-технічного прогресу в галузі геології, розвідки, розробки та експлуатації нафтових, газових і газоконденсатних родовищ, буріння свердловин, видобутку, тощо. Закупівля Лабораторії дослідження свердловин ЛСГ-10 на шасі КрАЗ - 5233НЕ саме з глибинною лебідкою із тяговим зусиллям 10 кН (товару), що придбавалася позивачем саме для сучасних геолого-промислових досліджень та підвищення якості спуско-підйомних операцій глибинних приладів в стовбурах газових, газоконденсатних і нафтових свердловин, тобто досягнення головного завдання філії, мети та предмету діяльності Компанії. А прострочення відповідачем постачання цього важливого для позивача товару більш як на 5 місяців призвело до простою в напрямку сучасних глибинних досліджень свердловин Компанії, що, в свою чергу, негативно вплинуло на видобуток вуглеводнів та обсяги збільшення дебіту свердловин.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції, 03.11.2017 між ТОВ «Білтім» (постачальник) та АТ «Укргазвидобування» (покупець) укладено договір поставки № 177/09т-2017 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікаціях (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору ціна цього договору вказується в специфікації у гривнях з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п. 5.1 договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоодержувачів вказується в специфікації.

Обсяг поставки товару визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятись покупцем в електронному вигляді на електронну адресу (п. 5.2 договору).

Положеннями п. 5.3 договору встановлено, що датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної.

Відповідно до п. 6.3.1 договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та специфікацією

Як вбачається з матеріалів справи, у специфікації № 1 від 03.11.2017 сторони узгодили поставку автомобілю спеціального - лабораторія досліджень свердловин ЛСГ-10 на шасі КрАЗ-5233НЕ, за ціною 3 880 200,00 грн з ПДВ, зі строком поставки протягом 2017, 2018, але не пізніше 90 календарних днів із моменту отримання рознарядки.

Відповідно до п. 7.11 договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, визначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 10.1 договору).

Так, звертаючись до суду першої інстанції, позивач послався на те, що відповідач неналежним чином виконав зобов`язання за договором у частині поставки товару в строки, встановлені договором, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 900 206,40 грн, з яких 628 592, 40 грн пені та 271 614, 00 грн штрафу.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі склалися договірні правовідносини з договору поставки. Спір стосується поставки товару поза строками погодженими сторонами та, відповідно, нарахування у зв`язку з цим штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, з якими кореспондується положення ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що строки поставки товари сторони узгодили у п. 6.3.1 договору, відповідно до якого постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та специфікацією

У специфікації № 1 сторони погодили, що строк поставки - протягом 2017, 2018, але не пізніше 90 календарних днів з моменту отримання рознарядки.

Норма ст. 627 Цивільного кодексу України закріплює загальний принцип свободи договору, згідно ч. 1 якої відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Виходячи з аналізу наведених норм права та умов договору вбачається, що сторони останнього у специфікації № 1 (що відповідає п. 6.3.1 договору) узгодили, що строк поставки товару, а саме - протягом 2017, 2018, але не пізніше 90 календарних днів з моменту отримання рознарядки. Тобто граничним строком поставки є 90 календарний день з моменту отримання рознарядки. А тому саме з дня наступного може бути застосована відповідальність, передбачена умовами договору.

Посилання позивача, з якими погодився суд першої інстанції, що в заявці позивач просив відвантажити товар в термін до 31.01.2018, що погоджений в специфікації № 1 до договору, не може визнатися обґрунтованим, оскільки така умова не була передбачена сторонами в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України (специфікація містить чітку умову про кінцевий строк поставки). У вказаній частині приймаються доводи скаржника та, відповідно, мотив відзиву позивача, з яким погодився суд першої інстанції, визнається необґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, 07.11.2017 відповідачем отримано рознарядку позивача від 06.11.2017. Тобто дев`яностоденний строк для поставки товару, передбачений специфікацією, сплив 05.02.2018, у зв`язку з чим першим днем прострочки є 06.02.2018.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

З урахуванням умов рознарядки, кінцевий термін поставки відповідачем товару - 31.01.2018.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України, з якими кореспондуються положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи те, що скаржником не було здійснено поставку 05.02.2018 (протягом дев`яноста днів з моменту отримання рознарядки), Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, відповідач допустив прострочення поставки товару, а саме погоджений сторонами товар поставлено 12.07.2018, що підтверджується актом приймання-передачі № 11 від 12.07.2018 та видатковою накладною № РН-0000024 від 12.07.2018.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором поставки № 177/09т-2017 від 03.11.2017 щодо постачання товару належним чином доведений, підтверджений матеріалами справи (з урахуванням прострочення з 06.02.2018), що не заперечується скаржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, видами штрафних санкцій є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України а ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 7.11 договору сторони погодили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, визначені у специфікації до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару, що відповідає принципу свободи договору, закріпленого ст. 6, 627 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок штрафу та пені, наданий позивачем, встановив, що він є арифметично вірним, а тому дійшов висновку що заявлені суми підлягають до задоволення.

Північний апеляційний господарський суд вважає такий висновок частково помилковим з огляду на таке.

З доданого позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що заявник здійснив нарахування пені за прострочку поставленого товару з 01.02.2018 по 12.07.2018 включно.

Як було зазначено вище, поставка товару мала бути здійснена до 31.01.2018 (про що просив позивач у рознарядці). Однак, указану дату не було узгоджено сторонами договору у специфікації. Натомість, сторони узгодили дев`яностоденний строк поставки товару з дня отримання рознарядки, який припав на 05.02.2017 (рознарядку отримано відповідачем 07.11.2017, що підтверджується розпискою директора скаржника). А тому строк прострочки, визначений позивачем, з яким погодився суд першої інстанції, є помилковим. У вказаній частині приймаються доводи апеляційної скарги та визнається помилковим висновок суду першої інстанції.

Крім того, як вбачається з розрахунку суму пені, позивач здійснив нарахування штрафної санкції і за 12.07.2018 включно, тобто і за день, коли було фактично поставлено товар. З вказаним розрахунком помилково погодився суд першої інстанції.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Правовий аналіз вказаних норм законодавства свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18 та від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.

У той же час із наданого позивачем розрахунку пені, розрахунок останньої було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася поставка товару, що суперечить нормам чинного законодавства. А тому у вказаній частині приймаються доводи апеляційної скарги та визнається помилковим висновок суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, дійшов частково помилкових висновків щодо визнання вірним здійсненого позивачем розрахунку пені, а саме замість періоду прострочки поставки товару з 06.02.2018 по 11.07.2018 (включно), що становить 156 днів визнав помилковий - з 01.02.2018 по 12.07.2018, що призвело до збільшення днів прострочки до 162. Враховуючи наведене, за прострочення поставки товару до стягнення підлягає пеня в розмірі 605 311, 20 грн (3 880 200, 00 грн * 0, 1 * 156). У вказаній частині апеляційна скарга визнається обґрунтованою.

При цьому, враховуючи положення п. 7.11 договору та встановленого факту прострочки поставки товару більше ніж на тридцять днів, висновок суду першої інстанції про арифметично вірний обрахунок, заявленої до стягнення суми штрафу, є вірним.

Що стосується доводів скаржника про заявлене ним клопотання про зменшення розміру штрафу на 70 % до суми 263 083, 56 грн, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні принципи наведено у ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вирішуючи питання про зменшення суми неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 910/3726/18.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. Водночас, той факт, що ГПК України (в діючій редакції) не встановлено такого застереження, не впливає на суть застосування судами терміну «виняткового випадку». У кожній конкретній справі суд має право, дослідивши правовідносини сторін, виходячи з конкретних обставин знайти (або не встановити таких) «виняткових обставин», тощо.

Водночас, скаржник ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 73, 76 - 79 ГПК України, виключності випадку, невідповідності розміру стягуваних штрафних санкцій розміру завданих збитків (вартості несвоєчасно поставленого товару - 3 880 200, 00 грн).

За змістом ч. 3 ст. 551 Цивільний кодекс України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

Посилання скаржника на затримку поставки у зв`язку з діями його контрагентів не є винятковим випадком чи виключними обставинами, які не залежали від сторони для зменшення штрафних санкцій. А тому не може бути достатньою підставою для задоволення клопотання скаржника про зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, згідно ст. 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Враховуючи, що відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів щодо винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду міста Києва про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Крім того, доводи скаржника про прострочення поставки товару через тривалі перевірки постачання товару його контрагентом з Російської Федерації є необґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається з форми «цінова пропозиція» ТОВ «Білтім» № 376/09 від 13.09.2017 країна походження та виробник товару: Україна, м. Прилуки,Товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» (п. 12 форми). Тобто подаючи свою цінову пропозицію скаржник констатував, що країною походження є Україна, а виробником товариство, що знаходяться в місті Прилуки. А тому доводи скаржника про контрагента нерезидента визнаються судом безпідставними та неспроможними спростувати висновки суду першої інстанції.

До того ж, вирішуючи питання можливості зменшення розміру штрафних санкцій, суд має враховувати інтереси обох сторін. А тому, суд апеляційної інстанції враховує пояснення позивача про те, що товар придбавалася позивачем саме для власних досліджень (підвищення якості спуско-підйомних операцій глибинних приладів, тощо), прострочення відповідачем постачання товару більш як на 5 місяців призвело до простою в роботі компанії позивача, що безумовно свідчить про негативні наслідки на самої компанії. Отже, твердження скаржника про те, що застосування санкцій свідчить лише про безпідставне збагачення скаржника відхиляється як необґрунтоване.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції у частині задоволення позивних вимог щодо розміру стягнутої пені, оскільки суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, дійшов помилкового висновку про прострочення поставки на 162 дні, в той час строк прострочення, склав 156 днів. У зв`язку з чим розмір пені, що підлягає до стягнення складає 605 311, 20 грн, що свідчить про невідповідність висновків, встановленим обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального права. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання скаржника про зменшення розміру штрафних санкцій на 70 %.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги у даній справі та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення 23 281, 20 грн пені, з ухваленням у вказаній частині нового рішення - про відмову в позові.

9. Судові витрати

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам у порядку ст. 129 ГПК України. За розгляд справи в суді першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 13 153, 88 грн судового збору (900 206, 40 грн - 23 281, 20 грн) * 1,5 %), а в суді апеляційної інстанції - з позивача на користь відповідача - 523, 83 грн (з урахуванням часткового оскарження). А тому, враховуючи положення ч. 11 ст. 129 ГПК України, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в розмірі 12 630, 05 грн (13 153, 88 грн - 523, 83 грн).

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Білтім» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 910/16499/18 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 910/16499/18 скасувати в частині задоволення позову про стягнення 23 281, 20 грн пені та судового збору, з ухваленням нового рішення у вказаній частині - про відмову Акціонерному товариству «Укргазвидобування» у задоволенні позову та з новим розподілом судових витрат.

У решті рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 910/16499/18 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

3. Судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції покласти на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідності «Білтім» (03148, м. Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 2-Б, код 34840653) на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (04053, м. Київ, вулиця Кудрявська, б. 26/28; код 30019775) в особі філії Український науково-дослідний інститут природних газів акціонерного товариства «Укргазвидобування» (61010, м. Харків, Гімназійна набережна, 20; код ВП 00158764) 12 630, 05 грн (дванадцять тисяч шістсот тридцять грн 05 коп.) витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Видачу відповідних наказів доручити суду першої інстанції.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 01.07.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Л.Г. Смірнова

Є.Ю. Пономаренко