ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.06.2019 Справа № 920/481/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Коваленко О.В., розглянувши матеріали справи №920/481/19

за позовом: Заступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області (42342, Сумська область, Сумський район, с. Косівщина, вул. Шкільна, 16а, ),

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Литвиненко Миколи Павловича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1),

про повернення нерухомого майна,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

прокурор: Вортоломей І.Г., службове посвідчення №035620 від 07.09.2015

при секретарі судового засідання Молодецькій В.О.

СУТЬ СПОРУ: прокурор просить суд зобов`язати відповідача повернути територіальній громаді в особі Косівщинської сільської ради системи водопостачання, які передані згідно акту приймання-передачі від 01.07.2017, а також

стягнути з відповідача судові витрати у справі на користь прокуратури Сумської області.

Згідно ухвали господарського суду Сумської області від 23.05.2019 провадження у справі №920/481/19 відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 20.06.2019 р. з повідомленням сторін.

В судовому засіданні 20.06.2019 р. оголошено перерву в розгляді справи по суті до 27.06.2019 р.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники позивача та відповідача в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача надійшло клопотання від 24.06.2019 про розгляд справи без участі його представника, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Від відповідача надійшла заява (вх. №1954к від 25.06.2019 р.) про розгляд справи без його участі та про визнання позову в повному обсязі, просить суд вирішити питання про стягнення з відповідача 50% судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своєї позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

Зі змісту п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 цієї ж статті).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. №3-рп/99 прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи в господарському суді.

Згідно ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 цієї ж статті).

Частиною 1 ст. 55 ГПК України встановлено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 вбачається, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 4 ГПК України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Відтак, тлумачення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

В даному випадку прокурор здійснює представництво інтересів держави в особі позивача у зв`язку з неналежним здійсненням останнім як органом, який розпорядився комунальним майном заходів щодо його повернення у комунальну власність в наслідок користування ним відповідачем без належної правової підстави, що призводить до невизначеності у правовідносинах щодо використання вказаного майна територіальної громади, зокрема, кола суб`єктів, які мають право використовувати останнє, а також зобов`язані забезпечувати схоронність останнього, дбати про належний стан майна, нести відповідальність за його пошкодження чи знищення перед власником майна та третіми особами, що не відповідає державним інтересам та є підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Так, прокурор звернувся до позивача з листом від 26.04.2019 №99-5143вих19, в якому повідомив позивача про необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру щодо повернення Косівщинській сільській раді комунального майна - об`єктів водопостачання, які безпідставно були передані відповідачу в оренду.

Позивач в листі від 06.05.2019 №404 повідомив прокурора про відсутність коштів на сплату судового збору, а також відсутність у штаті посади юриста для підготовки позовної заяви.

В листі від 11.05.2019 №99-5515вих 19 прокурор звернувся до відповідача з вимогою повідомити до 14.05.2019 р. про вжиті заходи щодо повернення комунального майна, на який позивач відповів листом від 13.05.2019 №428 з проханням вжити відповідних заходів прокурорського реагування та звернення з позовом в інтересах держави в особі Косівщинської сільської ради.

Прокурор в листі від 14.05.2019 №99-5619вих19 зазначив про те, що Сумською місцевою прокуратурою заявляється позовна заява в інтересах держави в особі Косівщинської сільської ради до ФОП Литвиненко М.П. про повернення комунального майна, переданого за договором оренди від 01.07.2017 р.

Згідно ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином, з огляду на викладене, прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча останній, навпаки покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (ст. 3, ст. 8).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Пункт 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначає, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Частиною 1 статті 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.

Таким чином, використання комунального майна без відповідної правової підстави призводить до невизначеності у правовідносинах щодо використання вказаного майна територіальної громади, зокрема, кола суб`єктів, які мають право використовувати останнє, а також зобов`язані забезпечувати схоронність останнього, дбати про належний стан майна, нести відповідальність за його пошкодження чи знищення перед власником майна та третіми особами.

Недодержання законодавчо передбаченої процедури укладення договору оренди комунального майна, недосягнення згоди з усіх вище перелічених істотних умов договору, зокрема, порядку та умов відновлення об`єкту, контролю орендодавця за станом орендованого об`єкта, може потягти за собою погіршення технічного стану переданого в оренду цілісного майнового комплексу по водопостачанню.

Крім того, ураховуючи, що спірне комунальне майно призначене для забезпечення населення послугами з водопостачання, використання його відповідачем без належних правовстановлюючих документів не сприяє якісному та стабільному забезпеченню населення відповідними комунальними послугами, а відсутність таких істотних умов договору, як надання комунальних послуг з водопостачання у гарантованих обсягах та належної якості, може призвести до погіршення та забруднення води, що постачається.

Разом з тим, незважаючи на встановлені порушення та тривалість їх існування, Косівщинська сільська рада будь-яких заходів на усунення порушень під час користування майном комунальної власності до цього часу не вжила, а тому наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді.

01 липня 2017 р. між Косівщинською сільською радою та ФОП Литвиненко М.П. укладено договір оренди на нерухоме майно, що належить до комунальної власності №01-07-2017 (далі за текстом - «Договір»), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування об`єкти комунального майна, що перебувають на балансі Косівщинської сільської ради, - об`єкти водопостачання, склад і кількісні характеристики якої відображені в Акті приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 10.1 Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє в період з 01.07.2017 р. до 01.06.2020 р.

Прокурор в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Договір є неукладеним у зв`язку з тим, що він не містить ряд істотних умов, що свідчить про недосягнення у належній формі згоди з усіх істотних умов Договору.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (далі за текстом - «Закон») цей Закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (далі за текстом - «Закон») цей Закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Згідно ст. 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Згідно ст. 4 Закону об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема, цілісні майнові комплекси.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Враховуючи викладене, свердловини, башти, водогони є нерухомим майном, так як переміщення їх є неможливим без зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 3 Закону відносини щодо оренди державного майна, майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 10 Закону передбачає, що істотними умовами договору оренди, з поміж інших, є відновлення орендованого майна, страхування орендарем взятого ним в оренду майна.

Положення ст. 2 Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» закріплюють, що дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані з передачею в оренду чи концесію цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності.

Ст. 8 вищезазначеного Закону визначає, що істотними умовами договору оренди об`єктів у сферах водопостачання та водовідведення, крім визначених законами України «Про концесії» і «Про оренду державного та комунального майна», є, зокрема:

- порядок та умови відновлення переданого в оренду чи концесію об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення;

- порядок та умови списання (виведення з експлуатації) майна в складі об`єкта оренди, концесії;

- обов`язок орендаря, концесіонера щодо страхування взятого в оренду чи концесію об`єкта тепло-, водопостачання і водовідведення;

- обов`язки орендаря, концесіонера щодо використання переданого в оренду, концесію об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, що раніше здійснювало експлуатацію такого об`єкта, а також щодо виробництва (надання) відповідних комунальних послуг у гарантованих обсягах і належної якості;

- максимальний розмір витрат енергоресурсів на одиницю виробленої продукції (послуг) та максимально допустимі обсяги втрат і технологічних витрат питної води та/або теплової енергії на одиницю продукції (послуг);

Аналізуючи умови Договору встановлено, що останній має 12 розділів, зокрема 1 «Предмет договору», 2 «Умови передачі орендованого майна», 3 «Орендна плата», 4 «Використання амортизаційних відрахувань і відновлення орендованого майна», 5 «Обов`язки орендаря», 6 «Права орендаря», 7 «Обов`язки орендодавця», 8 «Права орендодавця», 9 «Відповідальність і вирішення спорів за договором», 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення договору», 11 «Особливі умови», 12 «Платіжні та поштові реквізити сторін».

В той же час, договір оренди не містить: порядку та умов відновлення переданого в оренду об`єкту водопостачання; порядку та умов списання (виведення з експлуатації) майна в складі об`єкта оренди, концесії; обов`язків орендаря щодо страхування взятого в оренду об`єкта водопостачання; відсутні умови щодо максимально допустимих обсягів втрат і технологічних витрат витрат питної води на одиницю послуги.

Відсутність усіх вищезазначених умов у Договорі оренди від 01.07.2017 свідчить про недосягнення у належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Договір є неукладеним, а ФОП Литвиненко М.П . користується нерухомим майном комунальної власності без достатніх правових підстав.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту ст. 637 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 12 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору) тощо. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1213 Кодексу набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що об`єкти водопостачання, які передані ФОП Литвиненко М.П. згідно останнього акта приймання - передачі Майна від 01.07.2017, використовуються останнім без достатніх правових підстав, а тому підлягають поверненню до комунальної власності Косівщинської сільської ради, що також не заперечується відповідачем у поданій ним заяві по визнання позову від 25.06.2019 р., а отже позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Прокурор в заяві від 18.06.2019 р. №99-7057вих-19 просить суд вирішити питання про повернення на користь прокуратури Сумської області 50% сплаченого судового збору у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Аналогічне клопотання заявлене відповідачем в заяві про визнання позову від 25.06.2019 р.

В матеріалах справи міститься належний доказ сплати судового збору - платіжне доручення №718 від 14.05.2019 р. про сплату 1921 грн. 00 коп.

Враховуючи те, що судом встановлено факт визнання відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, 50% сплаченого судового збору підлягають поверненню з державного бюджету на користь позивача, 960 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь прокуратури Сумської області.

Керуючись ст. ст. 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Литвиненко Миколу Павловича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді в особі Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області (42342, Сумська область, Сумський район, с. Косівщина, вул. Шкільна, 16а, ) системи водопостачання, які передані згідно акту приймання-передачі від 01.07.2017 р.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Литвиненко Миколи Павловича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 960 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Повернути Прокуратурі Сумської області (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33, код 03527891, розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) з державного бюджету (УДКС у м. Суми; код 37970593; Казначейство України; МФО 899998; рахунок 3032; код класифікації доходів бюджету 22030101) 960 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення №718 від 14.05.2019 р.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 01.07.2019 р.

Суддя О.В. Коваленко