ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2019 р. Справа№ 910/12626/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Жук Г.А.
суддів: Мальченко А.О.
Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №2186 від 17.04.2019 (вх. №09.1-04.1/3288/19 від 23.04.2019) Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019

у справі №910/12626/18 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до 1. Міністерства оборони України
2. Військової частини НОМЕР_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_1
про стягнення 43 582,36 грн

за участю представників учасників справи:
від позивача: Сергутін В.А., довіреність № 6-03/138 від 08.04.2019
від відповідача-1: не з`явились
від відповідача-2: не з`явились
від третьої особи: не з`явились
ВСТАНОВИВ:
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 про солідарне стягнення 43 582,36 грн (з урахуванням заяви про залучення співвідповідача та нової редакції позовної заяви).
Позов обґрунтовано тим, що оскільки Моторним (транспортним) страховим бюро України, на підставі пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», виплачено потерпілій особі завдані настанням дорожньо-транспортної пригоди збитки в загальній сумі 43 582,36 грн, то позивач, у відповідності до ст. 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», набув право зворотної вимоги до винної особи, цивільно-правова відповідальність якої не була застрахована та який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/12626/18 позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 43 032,36 грн. основного боргу та 1739,76 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України відмовлено повністю.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 22, 1166, 1172, 1187, 1188, 1191, 1192 ЦК України, ст. ст. 12, 22, 29, 39, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та встановлення постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2016 у справі № 761/39768/16-п вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, дійшов висновку про обґрунтованість позовних, заявлених до Військової частини НОМЕР_1 з огляду на підтвердження матеріалами справи обставин наявності у відповідача-2 складу цивільного правопорушення, унормованого ст. 1172 ЦК України. В частині позовних вимог до Міністерства оборони України суд першої інстанції визнав їх необґрунтованими у зв`язку із недоведенням позивачем порушення його прав та законних інтересів саме відповідачем-1.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-2 Військова частина НОМЕР_1 , звернувся з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального законодавства при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт стверджує, що оскільки Військова частина НОМЕР_1 , в оперативному управлінні якої перебуває автомобіль «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не зобов`язана страхувати свою цивільно-правову відповідальність, то заподіяна шкода в результаті настання ДТП, на переконання апелянта, відшкодовується Моторним (транспортним) страховим бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Також відповідач-2 зазначає, що звіт про оцінку легкового автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 не може бути належним і допустимим доказом, оскільки розмір збитків у відповідності до приписів норм матеріального права визначаються на підставі реальності розміру вартості виконаний робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, Міністерство оборони України участі при проведені огляду та оцінки пошкодженого транспортного засобу не приймав, що за твердженнями скаржника, свідчить про не належність і допустимість даного доказу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №2186 від 17.04.2019 (вх. №09.1-04.1/3288/19 від 23.04.2019) Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/12626/18 та встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень - до 29.05.2019. Справу №910/12626/18 призначено до розгляду на 03.06.2019.
21.05.2019 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В обґрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що у відповідності до ст. ст. 1187, 1172, 1191 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати збитки в межах сплаченого бюро страхового відшкодування потерпілій особі в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, позивач наполягає на тому, що оскільки відповідачем-2 жодними належними і допустимими доказами обставин проведення службового розслідування за фактом заволодіння ОСОБА_1 службовим автомобілем та використання його у власних цілях не доведено, то позивач вважає, що посилання скаржника на відсутність складу цивільного правопорушення згідно ст. 1172 ЦК України є необґрунтованими і не доведеними.
Відповідач-1 та третя особа не скористались своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та у встановлений судом процесуальний строк не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2019, на підставі ст. 216 ГПК України, розгляд справи відкладено на 24.06.2019.
Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання 24.06.2019 не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно залучених до матеріалів справи поштових повідомлень про вручення рекомендованого відправлення № 040 та № 047 відповідачу-1 процесуальні документи суду вручено 07.06.2019, а відповідачу-2 14.06.2019.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Також, судом встановлено, що надіслані третій особі на наявну в матеріалах справи адресу рекомендовані конверти з ухвалами суду повернуті відділенням поштового зв`язку з відміткою: «адресат вибув».
Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 та від 03.06.2019 оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua), а тому усі учасники справи мали змогу ознайомитися з текстом цих ухвал.
Разом із тим, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державною. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Отже відповідачі та третя особа не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про рух апеляційної скарги, користуючись засобами поштового зв`язку, відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень тощо, однак наданими їм процесуальними правами не скористалися.
При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін та третьої особи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів та третьої особи, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.
Представник позивача в судовому засіданні 24.06.2019 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.
26.10.2016 у м. Києві на вул. Саксаганського, 96 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 та за участю автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 .
Матеріалами справи підтверджується, що на час настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована згідно полісу № АК/4867928 обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.11.2016. Натомість, водій ОСОБА_1 не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2016 у справі №761/39768/16-п ОСОБА_1 визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди та скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 30-31 том І).
З метою отримання відшкодування шкоди, завданої транспортного засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_2 звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою та повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 15-18, 22 том І).
Відповідно до Звіту № 5626/11/16 про оцінку транспортного засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на підставі наказу № 10317 від 27.12.2016 позивачем було виплачено потерпілій особі ОСОБА_2 страхове відшкодування на загальну суму 43 032,36 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 10317рв від 28.12.2016 (а.с. 49 том І).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до ст.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.
Відповідно до п.39.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно п.41.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно із підпунктом 38.2.1. статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Оскільки матеріалами справи підтверджується факт відшкодування позивачем потерпілій особі шкоди, завданій в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди винною особо, цивільно-правова відповідальність якої не була застрахована, судова колегія вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що до позивача у відповідності до ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" перейшло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у військової частини обов`язку здійснювати страхування транспортних засобів виключає можливість звернення бюро з відповідним позовом про стягнення виплаченої суми відшкодування відхиляються апеляційної інстанцією як необгрунтовані, оскільки суперечать вищенаведеним нормам як цивільного законодавства, так і нормам спеціального закону.
Стаття 1172 ЦК України визначає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (Аналогічний підхід до застосування норм права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 у справі № 461/8496/15-ц).
Так, з представлених до матеріалів справи документів вбачається, що автомобіль «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 знаходиться у розпорядженні Військовій частині НОМЕР_1 . Також, місцевим господарським судом встановлено, що у відповідності до дорожнього листа № 4155, виданого Військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 , третя особа визначена водієм та старшим машини - «Volkswagen» д.н. НОМЕР_2 . Даний подорожній лист виданий 23.10.2016 та дійсний до 01.11.2016 (а.с. 34 том І). Вказані документи були подані третьою особою до Моторного (транспортного) страхового бюро України разом з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 24.01.2017 (а.с. 18-19 том І).
Крім того, факт перебування вказаного майна в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_1 визнається стороною в поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву № 5814 від 12.10.2018.
Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що відповідачем-2 не надано будь-яких доказів в спростування обставин перебування майора ОСОБА_1 на службі у військовій частині та, відповідно, виконання ним на час настання ДТП обов`язків військовослужбовця, визначених Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Доказів притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної або іншої відповідальності у зв`язку з використанням ним у власних цілях майна (транспортного засобу), що є власністю Міністерства оборони України та перебуває в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_1 , до матеріалів справи не представлено.
Оскільки відповідачем-2 належними засобами доказування в порядку ст. 74 ГПК України не доведено заволодіння третьою особою транспортним засобом за допомогою протиправних дій, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що транспортний засіб «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , використовувався майором ОСОБА_1 при виконанні ним військових обов`язків.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3, 4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що Військова частина НОМЕР_1 , водій якої визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди при здійсненні ним своїх військових обов`язків, має відшкодовувати шкоду, завдану транспортному засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Як слідує з наявного в матеріалах справи Звіту № 5626/11/16 про оцінку транспортного засобу «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного оцінювачем ТОВ «Сател Груп» на підставі замовлення Моторного (транспортного) страхового бюро України, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 105 020,32 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 43 032,36 грн.
Згідно платіжного доручення № 10317рв від 28.12.2016 Моторним (транспортним) страховим бюро України на рахунок потерпілої особи ОСОБА_2 перераховано 43 032,36 грн, тобто позивачем здійснено регламентну виплату з урахуванням приписів ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Враховуючи те, що до матеріалів справи доказів сплати позивачу в добровільному порядку виплаченої Моторним (транспортним) страховим бюро України суми відшкодування за завдану шкоди в розмірі 43 032,36 грн не представлено, місцевий господарський суд, з чим погоджується апеляційна інстанція, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 означеної суми.
Щодо позовних вимог до Міністерства оборони України про солідарне стягнення суми виплаченої позивачем суми, судова колегія вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні даної частини позову з огляду на приписи ст. 1190 ЦК України та недоведеності порушення відповідачем-1 прав та законних інтересів позивача.
У частині оцінки доводів апелянта про те, що Міністерство оборони України не брало участі при проведенні оцінки пошкодженого транспортного засобу, судова колегія зазначає таке.
Відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.
Беручи до уваги те, що вищенаведене положення Методики щодо участі заінтересованої особи в огляді ТЗ є диспозитивним, а відповідачем-2 не наведено об`єктивного підтвердження того, що відсутність Міністерства оборони України під час огляду автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , призвела до неправомірності наведених у звіті експертного дослідження розрахунків щодо визначення вартості його відновлювального ремонту, судова колегія наведені аргументи апелянта визнає неспроможними, поза як вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в розумінні ст. 277 ГПК України.
Також Північний апеляційний господарський суд не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 550,00 грн вартості послуг аварійного комісара, оскільки Господарським судом міста Києва підставно зауважено, що такі витрати не передбачені статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому не входять до суми страхового відшкодування, тобто не є складовою фактичного розміру збитків.
Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, доводи апеляційної скарги щодо прийняття оскаржуваного рішення при неповному з`ясуванні усіх обставин справи з невірним застосуванням норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку Північним апеляційним господарським судом.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі № 910/12626/18 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача-2 у даній справі).
Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва 15.02.2019 у справі №910/12626/18 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2019 у справі №910/12626/18 залишити без змін.
3. Справу №910/12626/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду з урахуванням положень ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 04.07.2019