ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/917/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод", м. Лозова
до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" м. Харків
про про стягнення коштів в розмірі 1541782,17 грн
за участю представників сторін:

позивача - Савві Л.Є., дов. № 3 від 20.12.2018; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1275 від 15.02.2005;

відповідача - Шевцов О.М., дов. № 49/10 від 09.11.2018; договір про надання правничої допомоги № 01/18 від 07.11.2018; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 2442 від 30.10.2018.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод", м. Лозова, звернувся до відповідача - Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 1348320,00 грн. за договором поставки від 22.01.2018, підставою нарахування якої стало порушення відповідачем умов даного договору, в частині вчасної та в повному обсязі оплати за поставлений позивачем товар. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 03.04.2019 відкрито провадження у справі № 922/917/19 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 02.05.2019 об 11:15 год.

12.04.2019 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позовну заяву (вх. № 9017), в якому відповідач проти позову заперечує, та зазначає, що у відповідності до ст. 538 ЦК України та умов договору передбачено зустрічне виконання зобов`язання зі сторони позивача, а саме поставки продукції, прийняття Ії ВТК покупця та отримання рахунку, і саме після одержання рахунку у відповідача виникає обов`язок оплатити товар, оскільки рахунки позивачем не виставлені у відповідача відсутні підстави проводити розрахунок.

02.05.2019 позивачем, через канцелярію суду, надано відповідь на відзив на позов (вх. № 10658), в якій зазначив, що багаторічною практикою співпраці між сторонами сформовано відносини, за якими, з метою оперативного виконання обов`язків за укладеними Договорами, надсилання рахунків, здійснюється засобами факсимільного зв`язку та електронною поштою. Позивач зазначив, що відсутність рахунку не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, оскільки договором визначені строки оплати продукції, вартість продукції та реквізити, на які необхідно перераховувати грошові кошти.

13.05.2019 відповідачем, через канцелярію суду, надано заперечення на відповідь на відзив на позов (вх. № 11438), де зауважує, що договором визначено лише орієнтовну ціну продукції, а протокол узгодження ціни підписано сторонами лише 15.01.2019 і до цього часу відповідач не мав можливості здійснити оплату, що звільняє відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань. З урахуванням вищевикладеного, відповідач необґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за порушення зобов`язань.

22.05.2019 позивачем надано до суду додаткові пояснення по справі (вх. № 12525).

Ухвалою господарського суду від 22.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/917/19 до судового розгляду по суті на 22.05.2019 о 13:30 год.

Протокольними ухвалами від 22.05.2019, 20.06.2019 у судових засіданнях оголошувалась перерва, в порядку ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 24.06.2019 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.06.2019 проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов та додатково поданих запереченнях.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.06.2019, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

22.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод", м. Лозова (надалі - ТОВ "ЛКМЗ", позивач, постачальник) та Державним підприємством "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (надалі - ДП "ХКБМ", відповідач, покупець) укладено договір поставки №19-2--ХКБМ та протокол розбіжностей до договору від 22.01.2018.

У відповідності до п.1.1. договору позивач зобов`язався виготовити та поставити відповідачу 4 комплектів мостів за договірними цінами, згідно з протоколом узгодження договірної ціни, в номенклатурі, кількості зазначені в Специфікації поставки продукції (додаток №1 до договору), що є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1. договору, у редакції протоколу розбіжностей від 22.01.2018, встановлено, що поставка продукції здійснюється постачальником на умовах DDP, згідно Міжнародним правилам тлумачення торгівельних термінів "Инкотермс" (в редакції 2000 року) на склад покупця, розташований за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, в термін до 120 календарних днів після отримання постачальником авансового платежу, згідно пункту 5.1.1. та передачі постачальнику облікового комплекту конструкторської документації (КД) або підтвердження придатності раніш переданого, згідно п. 3.5. договору.

Оплата за поставлену продукцію здійснюється за договірною ціною продукції, затвердженою покупцем з урахуванням висновку ПЗ №85 (п. 4.2. договору).

Згідно з п. 4.3. договору, постачальник надає покупцю і ПЗ №85 розрахунково-калькуляційні матеріали (РКМ), сформовані на підставі фактичних витрат у термін не більше 30 календарних днів після поставки продукції, відповідно до п. 3.1., крім того, в ці ж терміни постачальник надає покупцю протокол узгодження договірної ціни на продукцію.

Пунктом 4.5. договору, у редакції протоколу розбіжностей, встановлена орієнтовна вартість продукції, яка становить 2696640,00 грн., яка в подальшому була підтверджена підписаним сторонами Протоколом узгодження договірної ціни.

П.п. 5.1.1. договору сторони узгодили, що авансовий платіж в розмірі 50% від загальної вартості продукції, що поставляється за цим договором, згідно п. 4.5. договору проводиться протягом 15 календарних днів з дати укладення цього договору та отримання рахунку від постачальника.

Частковий розрахунок у розмірі 30% від загальної вартості поставленої продукції, проводиться протягом 15 календарних днів з дати поставки продукції, прийняття ії ВТК покупця та отримання рахунку від постачальника (п.п. 5.1.2. договору).

П. п. 5.1.3 договору, в редакції протоколу розбіжностей, встановлено, що остаточний розрахунок проводиться покупцем на підставі отриманого рахунку від постачальника, виходячи з суми виплаченого авансу, часткового розрахунку і узгодженої договірної ціни на продукцію, поставлену за договором, не пізніше 60 календарних днів з дати відвантаження продукції.

Відповідно до Специфікації поставки продукції (додаток №1) у редакції протоколу розбіжностей до договору від 22.01.2018, вартість продукції, що погоджена до поставки, становить 2696 640,00 грн.

Як встановлено судом, відповідач 23.02.2018 перерахував позивачу попередню оплату у розмірі 50% від погодженої додатком №1 до договору вартості продукції у сумі 1348320 грн., що підтверджується банківською випискою, наданою до матеріалів справи.

Позивач, на виконання умов договору, передав відповідачу виготовлену продукцію відповідно до додатку №1 до Договору, що підтверджується наданими до матеріалів справи видатковою накладною №3Т-С032 від 18.05.2018 на суму 259368,00 грн. з ПДВ, видатковою накладною №3Т-С044 від 11.07.2018 на суму 1607688,00 грн. з ПДВ, видатковою накладною №3Т-С083 від 30.10.2018 на суму 829584,00 грн. з ПДВ та довіреностями відповідача на отримання ТМЦ № 707 від 17.05.2018, № 931 від 09.07.2018, № 1363 від 25.10.2018.

Як зазначає позивач, починаючи з 31.10.2018, на підставі пунктів 5.1.2. та 5.1.3. договору, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачеві:

- до 14.11.2018 - 30% від вартості поставленої продукції, що становить 808992,00 грн.;

- до 29.12.2018 - остаточний розрахунок за поставлену продукцію, що становить 539328,00 грн.

Натомість, звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач зазначає, що, станом на 20.03.2019, відповідач відповідні оплати не здійснив , і не надав суду доказів сплати заборгованості за договором в розмірі 1348320,00 грн. А, отже, позивач просить суд, за порушення відповідачем умов договору поставки від 22.01.2018, стягнути на свою користь дану суму основної заборгованості, а також 143091,85 грн. - пені, 11924,32 грн. - 3% річних, 38446,00 грн. - інфляційних втрат.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач, на виконання умов договору, передав відповідачу виготовлену продукцію відповідно до додатку №1 до Договору, що підтверджується наданими до матеріалів справи видатковою накладною №3Т-С032 від 18.05.2018 на суму 259368,00 грн. з ПДВ, видатковою накладною №3Т-С044 від 11.07.2018 на суму 1607688,00 грн. з ПДВ, видатковою накладною №3Т-С083 від 30.10.2018 на суму 829584,00 грн. з ПДВ та довіреностями відповідача на отримання ТМЦ № 707 від 17.05.2018, № 931 від 09.07.2018, № 1363 від 25.10.2018.

Натомість, відповідач, в порушення умов договору, у строк до 14.11.2018 - не сплатив відповідачу 30% від вартості поставленої продукції, що становить 808992,00 грн. та до 29.12.2018 - не здійснив остаточний розрахунок за поставлену продукцію, що становить 539328,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати товару по договору поставки від 22.01.2018.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договором поставки від 22.01.2018 в сумі 1348320,00 грн. основної заборгованості, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача даної суми заборгованості за договором поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено п. 9.3. договору поставки, в редакції протоколу розбіжностей, у разі. якщо покупець прострочить оплату за поставлену продукцію в терміни, зазначені в договорі, покупець за кожен прострочення платежу, зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки від 22.01.2018, позивач нарахував відповідачеві пеню, за період прострочення сплати 30% вартості поставленої, але не сплаченої продукції в розмірі 808992,00 грн., за період з 15.11.2018 по 21.03.2018, яка складає 100536,65 грн. Та за прострочення сплати остаточної суми за поставлену продукцію в розмірі 539328,00 грн., за період з 30.12.2018 по 21.03.2018, яка складає 42555,20 грн.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов`язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування позивачем пені в загальному розмірі 143091,85 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 11924,32 грн. та 38446,00 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, підлягають задоволенню як правомірні та обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом).

Заперечення відповідача, що саме після одержання рахунку, у відповідача виникає обов`язок оплатити товар, оскільки рахунки позивачем не виставлені у відповідача відсутні підстави проводити розрахунок, суд оцінює критично та зазначає наступне.

За своєю природою, рахунок-фактура - є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти та ненадання рахунку-фактури - не є відкладальною умовою, в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора, в розумінні статті 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість отриманої продукції у розмірах та у строки, що узгоджені пунктами 5.1.2. та 5.1.3. договору.

Даної позиції дотримувався, як Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009 так і Верховний Суд у постановах по справі № 910/9472/17 від 23.01.2018, справі № 923/712/17 від 22.05.2018, справі № 910/49/17 від 07.02.2018.

Окрім цього, суд не приймає посилання відповідача на те, що без надання йому рахунків він не міг визначити розміри самих платежів, з підстав відсут ності інформації про розмір договірної (остаточної) ціни на продукцію, яка узгоджуєть ся сторонами на підставі погоджених відповідачем та 85 військовим представництвом МО України за результатами розгляду розрахунково-калькуляційних матеріалів, виходячи з наступного.

Так, з посиланням на умови пунктів 5.1.1. - 5.1.3. договору поставки №19-2-ХКБМ від 22.01.2018, відповідач вважає, що протокол узгодження орієнтовної ціни (додаток №2 до договору) не може вважатися документом, на підставі якого ним по винні були здійснюватися платежі за спірним договором. Натомість, саме за ціною (не орієнтовною) визначеною додатком №1 до договору (у редакції протоколу розбіжностей) відповідач 23.02.2018 здійснив перший платіж (п.5.1.1. договору) перерахувавши на рахунок позивача 23.02.2,00 грн., що становить 50% від погодженої додатком №1 до договору вартості продукції.

Аналогічне викладення вимог до визначення розміру часткового розрахунку від загальної вартості поставленої продукції (другого авансового платежу) містить і пункт 5.1.2. спірного договору, з різницею лише у відсотковому розмірі платежу та у строках його здійснення. Стосовно остаточного розрахунку за поставлену продукцію слід за значити, що умови пункту 5.1.3. договору передбачають залежність розміру остаточно го розрахунку (третього платежу) від результатів перевірки (погодження) розрахунко во-калькуляційних матеріалів (обґрунтованість складових вартості продукції) самим відповідачем та 85 військовим представництвом МО України.

Обґрунтування відповідачем нездійснення ним платежів, зокрема останнього, саме відсутністю ціни на отриману ним продукцію є безпідставними, оскільки ціна по годжена сторонами додатком №1 до договору (у редакції протоколу розбіжностей), яка співпадає з орієнтовною ціною, погодженою додатком №2 до договору (у редакції протоколу розбіжностей) та розмір якої підтверджено результатами перевірки розра хунково-калькуляційних матеріалів (обґрунтованість складових вартості продукції) са мим відповідачем та 85 військовим представництвом МО України. Зазначена позиція позивача у цьому питанні підтверджується й положеннями пунктів 4.3. та 5.1.2. дого вору, які передбачають надання позивачем (як виробником продукції) розрахунково-калькуляційних матеріалів у 30-денний строк після поставки продукції, а другий платіж повинен бути здійснений відповідачем упродовж 15 днів з дати поставки йому продук ції тобто, сторони від початку погодили умову, за якою при здійсненні платежів до уваги повинна братися ціна, встановлена додатком №1 до договору (у редакції прото колу розбіжностей).

Таким чином, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, спростовуються нормами чинного законодавства та доказами, наявними в матеріалах справи. Окрім цього, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, відповідачем не було надано до суду контррозрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості або інших доказів на спростування заборгованості за договором, пред`явленої позивачем до стягнення.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод" позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до господарського суду з даним позовом, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод" (64600, Харківська область, м. Лозова, вул. Свободи, 24, ): 1348320,00 грн. - боргу за поставлену продукцію; 143091,85 грн. - пені; 11924,32 грн. - 3% річних; 38446,00 грн. - інфляційних втрат; 23126,73 грн. - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський ковальсько-механічний завод" (64600, Харківська область, м. Лозова, вул. Свободи, 24, );

Відповідач: Державне підприємство "Харківське конструкторське бюро з машинобудування ім. О.О. Морозова" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Повне рішення складено 04.07.2019.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/917/19