ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р. м. Київ Справа № 911/372/19

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/372/19

за позовом Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут

прогнозування та випробування техніки і технологій для

сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого»,

смт. Дослідницьке Васильківського району

до Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області,

смт. Дослідницьке Васильківського району

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, м. Київ

про визнання права постійного користування земельними ділянками

представники:

від позивача: Гладун А.І, адвокат, ордер серія ЛВ № 096375 від 06.03.2019;

від відповідача: Головко О.С., адвокат, ордер серія КС № 205065 від 01.03.2019;

від третьої особи: Стовбчатий А.Ю., довіреність № 07-20/6 від 18.03.2019

вільні слухачі: Кравчук В.І., Мельник О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна наукова установа «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого» (надалі - позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області (надалі - відповідач) про визнання за позивачем права постійного користування земельними ділянками:

кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 39,4805 га,

кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 141,3396 га,

кадастровий номер НОМЕР_3 загальною площею 36,6482 га,

кадастровий номер НОМЕР_4 загальною площею 83,2258 га,

кадастровий номер НОМЕР_5 загальною площею 7,65 га,

кадастровий номер НОМЕР_6 загальною площею 17,9187 га,

кадастровий номер НОМЕР_7 загальною площею 59,29 га,

кадастровий номер НОМЕР_8 загальною площею 108,3206 га,

кадастровий номер НОМЕР_9 загальною площею 96,0104 га.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає, що є законним та добросовісним користувачем зазначених вище земельних ділянок, наданих позивачу для ведення науково-дослідної роботи, право користування земельними ділянками набуте позивачем у порядку та у спосіб, передбачені законодавством, що діяло на момент набуття права та не було припинено у спосіб, вставлений положеннями законодавства. Відповідач не визнає право постійного користування позивачем земельними ділянками, оскільки відповідачем прийнято рішенням від 16.02.2018 № 232-25-VII «Про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Дослідницької селищної територіальної громади». Позивач звертається до суду та просить захистити своє порушене право шляхом його визнання. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна (до якого прирівнюється право постійного користування майном) може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалою суду від 12.02.2019 відкрито провадження у справі № 911/372/19, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений в підготовчому засіданні на 06.03.2019 о 12 год. 20 хв.

Через канцелярію суду (вх. № 4425/19 від 05.03.2019) відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві, а саме, що позивач жодним чином не зазначає, яким саме чином зміна права власності на земельні ділянки з державної у комунальну, вплине на права позивача, як землекористувача, клопотання відповідача про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну не було задоволено Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, тому відповідач зазначає, що жодні права і інтереси позивача рішенням відповідача від 16.02.2018 № 232-25-VII, яке фактично вичерпало свою дію, не порушено; у доданих до позовної заяви копіях документів відсутні відповідні документи (правовстановлюючі документи), які підтверджують право постійного користування земельними ділянками саме позивачем; відповідач зазначає, що даним позовом позивач намагається обійти визначену чинним земельним законодавством України процедуру отримання земельних ділянок на праві постійного користування, виготовлення належної землевпорядної документації на зазначені земельні ділянки, отримання всіх необхідних дозволів та погодження і проведення відповідної реєстрації відповідних прав на земельні ділянки у встановленому законом порядку.

Ухвалою суду від 06.03.2019 підготовче засідання у справі № 911/372/19 відкладено на 03.04.2019 о 12 год. 20 хв.

Через канцелярію суду (вх. № суду 6253/19 від 28.03.2019) позивач надав відповідь на відзив, в якому заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Через канцелярію суду (вх. 6250/19 від 28.03.2019) позивач надав клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України та Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Через канцелярію суду (вх. № 6612/19 від 03.04.2019) відповідач надав заперечення на відповідь позивача на відзив на позов та клопотання (вх. № 6611/19 від 03.04.2019) про витребування оригіналів письмових доказів.

Ухвалою суду від 03.04.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України (надалі третя особа) та відкладено підготовче засідання на 24.04.2019 об 11 год. 00 хв.

Через канцелярію суду (вх. № 7871/19 від 18.04.2019) позивач надав клопотання вих. № 483-07/19 від 17.04.2019 про долучення доказів до матеріалів справи.

Через канцелярію суду (вх. № 8242/19 від 24.04.2019) позивач надав повідомлення про місцезнаходження оригіналів доказів поданих позивачем.

Ухвалою суду від 24.04.2019 відкладено підготовче засідання на 15.05.2019 о 12 год. 10 хв.

Через канцелярію суду (вх. № 9134/19 від 11.05.2019) від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа зазначила, що рішення у справі № 911/372/19 не вплине на права та обов`язки Кабінету Міністрів України.

Ухвалою суду від 15.05.2019 закрито підготовче провадження у справі № 911/372/19, розгляд справи призначений по суті на 03.06.2019 о 12 год. 00 хв.

В судовому засіданні 03.06.2019 оголошувалась перерва до 24.06.2019 об 11 год. 00 хв.

Через канцелярію суду (вх. 12318/19 від 21.06.2019) позивач надав письмовий виступ в судових дебатах.

В судових засіданнях представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вважають їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позові і відповіді на відзив.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.

Третя особа в судовому засіданні підтримала свої письмові пояснення, зазначила, що рішення у справі № 911/372/19 не вплине на права та обов`язки Кабінету Міністрів України та просила вирішити спір відповідно до норм чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

Позивач вважає, що є законним та добросовісним користувачем земельних ділянок: кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 39,4805 га, кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 141,3396 га, кадастровий номер НОМЕР_3 загальною площею 36,6482 га, кадастровий номер НОМЕР_4 загальною площею 83,2258 га, кадастровий номер НОМЕР_5 загальною площею 7,65 га, кадастровий номер НОМЕР_6 загальною площею 17,9187 га, кадастровий номер НОМЕР_7 загальною площею 59,29 га, кадастровий номер НОМЕР_8 загальною площею 108,3206 га, кадастровий номер НОМЕР_9 загальною площею 96,0104 га, отриманих позивачнм для ведення науково-дослідної роботи, право користування земельними ділянками набуте позивачем у порядку та у спосіб, передбачені законодавством, що діяло на момент набуття права та не було припинено у спосіб, вставлений положеннями законодавства.

На підтвердження викладеного позивач надає копії документів щодо створення у 1948 році Української машинобудівної станції, на базі якої у 1976 році було організовано Всесоюзний науково-дослідний інститут з випробувань машин і обладнання для тваринництва і кормовиробництва, що пізніше було перетворено на науково-виробниче об`єднання Всесоюзного науково-дослідного інституту по випробуванню машин та обладнання для тваринництва та кормовиробництва. На базі Всесоюзного науково-дослідного інституту з випробувань машин і обладнання для тваринництва і кормо виробництва у 1991 році створюється Український державний центр з випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва в структуру якого входить Український науково-дослідний інститут по прогнозуванню та випробуванню техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва. На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.12.2003 № 813-р Український науково-дослідний інститут по прогнозуванню та випробуванню техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва перейменовано в Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого. Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 24.06.2005 здійснено реорганізацію Виробничо-технічної бази «Дослідницьке» шляхом приєднання до Українського науково-дослідного інституту прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.07.2009 № 892-р реорганізовано Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого в державну наукову установу "Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого" з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Позивач зазначає, що йому на праві постійного користування належать земельні ділянки загальною площею 852,4000 га, що знаходяться на території Васильківського району Київської області в межах та поза межами смт. Дослідницьке.

Правовстановлюючих документів, за формою та виданих на підставі чинних на момент передачі спірних земельних ділянок в постійне користування норм законодавства, позивачем не надано. В тому числі не надано жодного правовстановлюючого документа відповідної форми (встановленої чинним на момент передачі земельної ділянки законодавством), щодо користування земельними ділянками установами, правонаступником яких вважає себе позивач.

Предметом позову є земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 39,4805 га, кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 141,3396 га, кадастровий номер НОМЕР_3 загальною площею 36,6482 га, кадастровий номер НОМЕР_4 загальною площею 83,2258 га, кадастровий номер НОМЕР_5 загальною площею 7,65 га, кадастровий номер НОМЕР_6 загальною площею 17,9187 га, кадастровий номер НОМЕР_7 загальною площею 59,29 га, кадастровий номер НОМЕР_8 загальною площею 108,3206 га, кадастровий номер НОМЕР_9 загальною площею 96,0104 га, які відповідно до витягів з Державного земельного кадастру є землями сільськогосподарського призначення державної форми власності. Державна реєстрація вказаних земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів здійснена Управлінням Держземагнетства у Васильківському районі Київської області за результатами проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою 10.09.2014 ДП «Київський інститут землеустрою». Спірні земельні ділянки знаходяться за межами населеного пункту смт. Дослідницьке Васильківського району Київської області, що не заперечується сторонами.

Позивач на підтвердження свого права постійного користування спірними земельними ділянками, отриманого від установ, правонаступником яких є позивач, надає витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, який є додатком до листа від 03.04.2019 № 10-15-6558 Фонду державного майна України, в якому зазначено, що позивач є балансоутримувачем державного майна земельних ділянок (без зазначення кадастрових номерів), які заходяться смт. Дослідницьке Васильківський район.

Позивач вважає, що відповідач Дослідницька селищна рада не визнає право позивача на постійне користування спірними земельними ділянками, оскільки відповідачем прийняте рішення від 16.02.2018 № 232-25-VII «Про передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Дослідницької селищної територіальної громади».

Так, відповідно до рішення відповідача від 16.02.2018 № 232-25-VII відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України та розпорядження Кабінету Міністрів України «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» від 31.01.2018 № 60-р вирішено доручити виконавчому комітету Дослідницької селищної ради від імені територіальної громади звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровими номерами: НОМЕР_10 :03: НОМЕР_11 орієнтовна площа 39,4805 га, :03:007: НОМЕР_12 орієнтована площа 141,3396 га, :03:002: НОМЕР_12 орієнтовна площа 36,6482 га, НОМЕР_4 орієнтовна площа 83,2258 га, НОМЕР_5 орієнтовна площа 7,65 га, НОМЕР_6 орієнтовна площа 17,9187 га, : НОМЕР_13 : НОМЕР_14 орієнтовна площа 59,29 га, :04 НОМЕР_15 орієнтовна площа 108,3206 га, НОМЕР_16 03: НОМЕР_17 0001 орієнтовна площа 96,0104 га, без кадастрового номера орієнтовна площа 23,3295 га, які розташовані за межами населеного пункту Дослідницьке Васильківського району Київської області.

Виконавчий комітет Дослідницької селищної ради на підставі вказаного рішення відповідача звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотаннями від 21.02.2018 (по кожній земельній ділянці окреме клопотання) з проханням передати земельні ділянки з цільовим призначенням «сільськогосподарські угіддя» та розташовані поза межами селища, з державної власності у комунальну власність Дослідницької селищної територіальної громади Васильківського району Київської області.

Листами від 22.03.2018 (по кожній земельній ділянці окремий лист) Головне управління Держгеокадастру у Київській області зазначило, що відповідно до ст. 122 ЗК України Головне управління Держгеокадастру у Київській області здійснює розпорядження землями державної власності у межах Київської області, землі сільськогосподарського призначення державної власності можуть бути передані у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад, утворених та зареєстрованих згідно чинного законодавства. Оскільки Дослідницькою селищною радою не підтверджено державну реєстрацію відповідної територіальної громади, то Головне управління Держгеокадастру у Київській області відмовило відповідачу у передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаної територіальної громади.

Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області відповідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 05.07.2018 № 414-ДК на підставі доручення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 06.06.2018 № 22-28-0.19-6313/2-18 та звернення Дослідницької селищної ради від 08.05.2018 проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використані земельних ділянок, які розташовані в адміністративних межах Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області, за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 06.09.2018 № 414-ДК/456/АП/09/01/-18.

У акті перевірки від 06.09.2018 № 414-ДК/456/АП/09/01/-18 зазначено, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно використовує земельні ділянки за межами населеного пункту для науково-дослідних цілей. За результатами проведеної перевірки встановлено, що позивач використовує земельні ділянки без правовстановлюючих документів, що не відповідає вимогам ст.ст. 125 та 126 ЗК України. В акті зазначено, що на теперішній час позивачем вживаються заходи для державної реєстрації речових прав а земельні ділянки за межами населеного пункту, а саме 17.03.2014 виданий наказ Держгеокадастру у Київській області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», а також укладений договір з ДП «Київський інститут землеустрою» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для дослідних і навчальних цілей.

Позивач вважає, що вказаними вище діями відповідач не визнає право позивача на постійне користування спірними земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 4 Гспоадскього процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання права.

Як свідчить аналіз положень ст. 5, п. 4 ч. 3 ст. 163 ГПК України спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає та зазначає у своїй позовній заяві позивач.

За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням зазначених правових норм, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес і спосіб його захисту.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З врахуванням вказаних норм права та системного аналізу законодавства України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач зазначає, що право постійного користування майном, набуте особою в законний спосіб, за правовим режимом захисту прирівнюється до права власності та визнається законодавством України, як непорушне та абсолютне. Отже позивач вважає, що відповідачем таке право не визнається, тому позивач звертається до суду про захист його прав шляхом визнання права постійного користування за позивачем спірними земельними ділянками.

Нормами ст. 391 ЦК України встановлено право захисту від порушень права власності шляхом подання негаторного позову.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

Для подання такого позову достатньо щоб дії відповідача хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Однак, позивачем не надано доказів протиправних дій відповідача та перешкод у користуванні позивачем спірними земельними ділянками.

Так, позивач зазначає, що відповідач прийняв рішення від 16.02.2018 № 232-25-VII, яким доручав виконавчому комітету Дослідницької селищної ради звернутися з клопотанням про передачу у комунальну власність спірних земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення. Зазначене звернення здійснено в межах Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України та розпорядження Кабінету Міністрів України «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» від 31.01.2018 № 60-р. Зазначене рішення відповідача вичерпало свою дію, оскільки на звернення виконавчого комітету Дослідницької селищної ради від Головного управління Держгеокадастру, як органу уповноваженого законодавством розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності, отримано відмову.

Також, позивачем не обґрунтовано невизнання права постійного користування спірними земельними ділянками у разі зміни форми власності спірних земельних ділянок з державної у комунальну власність, при здійсненні позивачем постійного користування спірними земельними ділянками.

Частинами 1 та 2 ст. 92 ЗК України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно приписів ч.ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 123 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто, позивач за відсутності правовстановлюючих документів на право постійного користування спірними земельними ділянками повинен клопотатися про надання в постійне користування спірних земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення перед органом виконавчої влади, який уповноважений розпоряджатися вказаними земельними ділянками.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах Київської області розпоряджається Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

В акті перевірки від 06.09.2018 № 414-ДК/456/АП/09/01/-18, проведеної Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгекадастру у Київській області, зазначено, що на теперішній час позивачем вживаються заходи для державної реєстрації речових прав на земельні ділянки за межами населеного пункту, а саме 17.03.2014 виданий наказ Держгеокадастру у Київській області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», а також укладений договір з ДП «Київський інститут землеустрою» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для дослідних і навчальних цілей. Зазначеного не заперечує й позивач, що ним вживаються дії щодо отримання правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки від Головного управління Держгеокадастру у Київській області, як від органу уповноваженого розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 статті 16 цього кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, право на позов виникає у разі порушення або оспорювання особистих прав чи охоронюваних законом інтересів.

Підставою для позову у даній справі про визнання права постійного користування земельними ділянками, поданого до відповідача Дслідницької селищної ради, позивач вказав те, що Дослідницька селищна рада не визнає права постійного користування позивачем спірними земельними ділянками, оскільки прийняла рішення від 16.02.2018 про звернення до відповідних органів про передачу вказаних земельних ділянок з державної у комунальну власність, та зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із зверненням щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства та використання земельних ділянок, які розташовані в адміністративних межах Дослідницької селищної ради. Відтак позивач вважає, що його право є порушеним, а тому підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за позивачем права постійного користування на спірні земельні ділянки.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів та обставин справи дії відповідача зводяться лише до клопотання про передачу вказаних земельних ділянок з державної до комунальної власності, що жодним чином не зачіпає права позивача на постійне користування земельними ділянками. Оскільки відповідач не є власником спірних земельних ділянок, то не має права розпорядитися ними, припинити право позивача користуватися ними або передати іншій особі, тобто не перешкоджає позивачу у користуванні вказаними земельними ділянками.

При цьому слід зазначити, що у спірних правовідносинах задоволення судом даного позову до Дослідницької селищної ради (органу, який не є власником спірних земельних ділянок та не має право ними розпоряджатися) призведе до того, що судові рішення підмінятимуть встановлений порядок надання права постійного користування земельними ділянками, який дотриманий позивачем повністю не був, що не ґрунтується на наведених вище положеннях законодавства.

Вказані обставини виключають наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку про небгрунтованість та недоведеність вимог позивача до відповідача та про відмову у позові повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на позивача.

У відзиві вих. 02/02/19 від 02.03.2019 на позовну заяву відповідач зазначив, що несе судові витрати по справі у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн. відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 02/02/19 від 28.02.2019, укладеного між адвокатом Головко Олександром Сергійовичем та Дослідницькою селищною радою Васильківського району Київської області (копія договору наявна в матеріалах справи). Додатком № 1 до Договору є кошторис визначення розміру плати за надання правової допомоги клієнту, в якому зазначена вартість наданої правової допомоги 18 000,00 грн. Також надано детальний опис витрат на правову допомогу за договором № 02/02/19 від 28.02.2019, складений та підписаний адвокатом Головко О.С.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 2 ч. 4, ч.ч. 5, 8 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідачем на надано доказів надання адвокатом правничої допомоги із зазначенням її обсягів (акт підписаний адвокатом та відповідачем тощо), не надано відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. До закінчення судових дебатів у справі відповідачем не було зроблено заяву про надання відповідних доказів після ухвалення рішення судом.

Оскільки судові витрати відповідача на правничу допомогу в сумі 18 000,00 грн. належними та допустимими доказами не підтверджені, тому суд відмовляє в покладені цих судових витрат на позивача.

Керуючись ст.ст. 123, 124, 126, 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процессуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого» до Дослідницької селищної ради Васильківського району Київської області про визнання права постійного користування земельними ділянками відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 10.07.2019

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.О. Христенко