ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року

м. Київ

cправа № 910/12214/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Грузицька І. В.,

за участю представників:

позивача - Трохимчук В. С.,

відповідача - не з'явилися,

третьої особи - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Реалізаційна База"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 (судді: Пашкіна С. А., Власов Ю. Л., Буравльов С. І.) у справі

за позовом Київської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Реалізаційна База",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву,

про передачу гуртожитку до комунальної власності,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У вересні 2018 року Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Реалізаційна База" (далі - ПрАТ "Реалізаційна База") про зобов'язання відповідача передати гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19, у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

1.2. Позовні вимоги із посиланням на положення статей 1, 5, 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обґрунтовано тим, що депутат Київської міської ради Товмасян В. Р. 01.09.2017 надіслав ПрАТ "Реалізаційна База" депутатське звернення про вчинення заходів реагування, спрямованих на передачу спірного гуртожитку в комунальну власність територіальної громади міста Києва. Проте ПрАТ "Реалізаційна База" у листі від 12.09.2018 відмовилося передавати гуртожиток, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Крім того, позивач зазначив, що спірний гуртожиток передано відповідачеві із порушенням вимог Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

1.3. ПрАТ "Реалізаційна База" заперечило проти позову, просило відмовити у його задоволенні, зазначаючи, що Відкрите акціонерне товариство "Реалізаційна База" (далі - ВАТ "Реалізаційна База") (правонаступником якого є відповідач) було створено шляхом перетворення орендного підприємства на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - РВ ФДМУ по місту Києву) від 08.05.1997 № 575 "Про перетворення орендного підприємства "Київська реалізаційна база" у відкрите акціонерне товариство" і згідно з додатком № 1 до цього наказу до статутного фонду товариства передано гуртожиток по вул. Миру, 19 у м. Києві.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про господарські товариства" (у редакції, чинній на день створення відповідача) товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Так, РВ ФДМУ по місту Києву у встановленому законом порядку видало відповідачеві перелік нерухомого майна, що передається товариству у власність, у тому числі спірний гуртожиток.

Відповідач наголосив, що з огляду на положення статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а за змістом статті 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

ПрАТ "Реалізаційна База" наголосило, що відповідно до частини 1 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", на який посилається позивач, гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Однак позивач не зазначив про наявність Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, як і не навів будь-якої іншої законодавчо визначеної процедури щодо передачі спірного гуртожитку станом на дату пред'явлення позову.

Крім того, на думку відповідача, доводи Київської міської ради про передачу відповідачеві спірного гуртожитку із порушенням вимог Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" не підтверджені жодними доказами, а також суперечать правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у справі № 27/167/10-4/16/10-27/189/10. Позивач не довів і не підтвердив неправомірності включення та перебування спірного гуртожитку у статутному фонді ПрАТ "Реалізаційна База".

1.4. Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2018, зокрема, до участі у справі залучено РВ ФДМУ по місту Києву як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

1.5. РВ ФДМУ по місту Києву у поясненнях на позовну заяву зазначило, що згідно з наказом РВ ФДМУ по місту Києва від 08.05.1997 № 575 підприємство "Київська реалізаційна база" перетворено на відкрите акціонерне товариство, правонаступником якого є ПрАТ "Реалізаційна База". Відповідно до відомостей про державне майно, що не увійшло до статутного фонду товариства станом на 31.12.2017, гуртожиток по вул. Миру, 19 (барачного типу) (інвентарний № 386) не увійшов до статутного фонду Відкритого акціонерного товариства "Київська реалізаційна база".

26.08.2009 на підставі Закону України "Про передачу об'єктів державної та комунальної власності", Положення про управління майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації , але перебуває на їх балансі, РВ ФДМУ по місту Києву прийняло відповідне управлінське рішення про передачу гуртожитку барачного типу по вул. Миру, 19 (інвентарний № 386) у комунальну власність територіальної громади Святошинського району.

При цьому РВ ФДМУ по місту Києву повідомило, що п'ятиповерховий гуртожиток по вул. Миру, 19 (інвентарний № 389 вартістю 113 690,89 грн) увійшов до статутного фонду відповідача.

Оскільки включення п'ятиповерхового гуртожитку по вул. Миру, 19 (інвентарний № 389) до статутного фонду товариства, на думку РВ ФДМУ по місту Києву, не відповідає законодавству, яке було чинним на той час, позовні вимоги Київської міської ради слід задовольнити.

1.6. У листопаді 2018 року Київська міська рада подала до суду заяву, яку було прийнято судом, про зміну предмета позову і просила зобов'язати ПрАТ "Реалізаційна База" передати гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19-а, до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Позивач наголосив, що згідно з відповідями Київського міського бюро технічної інвентаризації та Департаменту містобудування та архітектури на запит Департаменту комунальної власності міста Києва щодо уточнення адреси розташування спірного п'ятиповерхового гуртожитку цей гуртожиток розташовано по вул. Миру, 19а, у зв'язку з чим позивач просив зобов'язати відповідача передати у комунальну власність територіальної громади гуртожиток саме за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19а.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 позовні вимоги задоволено повністю, зобов'язано ПрАТ "Реалізаційна База" передати п'ятиповерховий гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19а, у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно зі статтею 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад, отже відповідач набув обов'язку щодо передачі у комунальну власність спірного гуртожитку.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2019 скасовано, прийнято нове рішення. Зобов'язано ПрАТ "Реалізаційна База" передати п'ятиповерховий гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19а у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, дійшов висновку про порушення місцевим судом норм процесуального права, а саме частини 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд разом із заявою позивача про зміну предмета позову долучив докази, без встановлення строків для подання додаткових доказів, а також з підстав здійснення судом першої інстанції розгляду справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Разом із цим, задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, зазначивши, що примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена із дотриманням визначеної законом процедури, не може бути визнана порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України, про що також наголошено у постанові Верховного Суду у справі № 904/10435/17.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями, ПрАТ "Реалізаційна База" у касаційні скарзі просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 і прийняти нове рішення про відмову у позові повністю, акцентуючи на прийнятті оскаржуваного судового рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, із невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права і прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову із новими доказами без установлення строку для подання додаткових доказів. За змістом частини 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України докази, одержані із порушенням закону, судом не приймаються.

Однак суди першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях посилаються саме на ці докази, отримані з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України.

ПрАТ "Реалізаційна База" наголошує на залишенні судом апеляційної інстанції поза увагою доводів відповідача про те, що згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" передача гуртожитків здійснюється відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Однак суди не зазначили про наявність будь-якої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків щодо спірного гуртожитку або будь-якої іншої правової підстави для передачі п'ятиповерхового гуртожитку.

Заявник касаційної скарги акцентує, що посилаючись на захист конституційних прав мешканців гуртожитків шляхом зобов'язання ПрАТ "Реалізаційна База" передати гуртожиток у комунальну власність, суди попередніх інстанцій не врахували змісту положень статті 41 Конституції України, статей 14, 321 Цивільного кодексу України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо порушення прав акціонерного товариства та його акціонерів, оскільки зобов'язання передати нерухоме майно, включене до статутного фонду товариства, позбавляє товариство права власності на нерухоме майно. Судові рішення не містять застережень, за який рахунок мають бути відновлені права акціонерів на їх корпоративні права.

3.2. Київська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 у справі залишити без змін, наголошуючи, що зважаючи на положення Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Закону України "Про приватизацію державного майна" ПрАТ "Реалізаційна База" набуло гуртожиток по вул. Миру, 19а у місті Києві законним способом безоплатно у власність в ході приватизації державного майна. Отже, безоплатна передача гуртожитку у комунальну власність не порушує приватного інтересу.

Посилаючись також на постанову Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 904/10435/17, Київська міська рада зазначає, що примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена із дотриманням визначеної законом процедури і не може бути визнана порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутнього представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 21.04.1997 РВ ФДМУ по місту Києву затверджено план приватизації орендного підприємства Київська реалізаційна база.

Згідно з наказом від 08.05.1997 № 575 РВ ФДМУ по місту Києву "Про перетворення орендного підприємства "Київська реалізаційна база" у відкрите акціонерне товариство" орендне підприємство "Київська реалізаційна база" перетворено у відкрите акціонерне товариство. Визначено, що акціонерне товариство є правонаступником орендного підприємства, яке приватизується. Затверджено статут ВАТ "Київська реалізаційна база".

У додатку № 1 до наказу від 08.05.1997 № 575 РВ ФДМУ по місту Києву затверджено перелік об'єктів, які передаються до статутного фонду відкритого акціонерного товариства, у тому числі п'ятиповерховий гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19а, інвентарний номер 389, вартістю 113 690,89 грн.

Суди також установили, що 01.09.2017 депутат Київської міської ради Товмасян Р. В. направив ПрАТ "Реалізаційна База" (яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ "Реалізаційна База") депутатське звернення про вчинення заходів реагування, в якому зазначено про звернення мешканців гуртожитку, розташованого за адресою: м.Київ, вул.Миру, 19-А, з проханням забезпечити їх житлові права, зокрема приватизацію займаних кімнат. У зверненні висунуто вимогу про скликання позачергових загальних зборів ПрАТ "Реалізаційна База", на порядку денному необхідно розглянути питання виведення зі статутного фонду товариства гуртожитку по вул. Миру, 19а у місті Києві.

У відповідь на зазначене звернення зборів ПрАТ "Реалізаційна База" (лист від 12.09.2017 № 120) повідомило, що включення гуртожитку по вул. Миру, 19а у місті Києві до статутного фонду товариства здійснено у передбачений законом спосіб, рішення щодо неправомірного внесення гуртожитку до статутного фонду товариства немає, у зв'язку з чим наглядова рада ПрАТ "Реалізаційна База" не вбачає підстав для скликання загальних зборів і здійснення заходів щодо зменшення статутного фонду товариства.

4.3. Предметом позову (згідно з позовною заявою) є вимога Київської міської ради про зобов'язання ПрАТ "Реалізаційна База" передати гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19, у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради із посиланням на положення статей 1, 5, 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

У подальшому Київська міська рада у заяві про зміну предмета позову просило зобов'язати ПрАТ "Реалізаційна База" передати у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради гуртожиток, розташований за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19, із посиланням на надання Київським міським бюро технічної інвентаризації та Департаментом містобудування та архітектури інформації щодо уточнення адреси розташування спірного п'ятиповерхового гуртожитку, який згідно із цією інформацією розташований саме по вул. Миру, 19а.

4.4. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про порушення судом вимог частини 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття заяви позивача про зміну предмета позову без встановлення строку для подання додаткових доказів.

4.5. Проте колегія суддів вважає такий висновок суду передчасним з огляду на таке.

За змістом частини 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Однак суд апеляційної інстанції не з'ясував, чи змінено позивачем обставини у заяві про зміну предмета спору, а також чи свідчить інформація Київського міського бюро технічної інвентаризації та Департаменту містобудування та архітектури щодо уточнення адреси розташування спірного п'ятиповерхового гуртожитку про таку зміну позивачем обставин, які потребують доказування.

Крім того суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок місцевого суду про прийняття заяви позивача про зміну предмета позову, в якій позивач уточнив адресу розташування спірного п'ятиповерхового гуртожитку, задовольнив позовні вимоги про зобов'язання відповідача передати у комунальну власність гуртожиток саме по вул. Миру, 19а у місті Києві, тобто за адресою, зазначеною позивачем у заяві про зміну предмета спору.

4.6. Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 зазначеного Кодексу).

Отже, у розумінні наведених положень правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти Украни" вд 05.04.2005).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

4.7. Проте питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту у виді зобов'язання відповідача передати у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради п'ятиповерховий гуртожиток суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, а також питання щодо шляхів реалізації (виконання) судового рішення про зобов'язання товариства передати нерухоме майно, не з'ясовував.

4.8. Водночас задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій, зважаючи на положення Закону України "Про приватизацію державного майна" і Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", установили, що ВАТ "Реалізаційна База" (правонаступником якого є відповідач - ПрАТ "Реалізаційна База") набуло гуртожиток по вул. Миру, 19а у м. Києві законним шляхом у власність в ході приватизації державного майна.

При цьому, зі змісту додатку до наказу РВ ФДМУ по місту Києва від 08.05.1997 № 575 у статутний фонд ВАТ "Реалізаційна База" (правонаступником якого є відповідач - ПрАТ "Реалізаційна База") було передано один п'ятиповерховий гуртожиток (том 1, а. с. 12-14).

4.9. Колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій, що сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" поширюється на майно державної форми власності (гуртожитки), які увійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, а отже дія цього Закону поширюється і на спірний гуртожиток за адресою: м. Київ, вул. Миру, 19а, переданий до статутного капіталу ВАТ "Київська реалізаційна база" (правонаступником якого є ПрАТ "Реалізаційна База").

4.10. Разом із цим статтею 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад та передбачено, що гуртожитки (як об'єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Отже, порядок і строки передачі гуртожитків визначено саме Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, концепція якої на відповідний період схвалюється Кабінетом Міністрів України та затверджується Законом України.

За змістом частини 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:

1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням;

б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду;

2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються:

а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради;

б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради;

3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються:

а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку;

б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Згідно з частинами 4-6 статті 14 цього Закону розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.

У разі наявності корпоративних прав держави у статутному капіталі таких товариств розмір компенсації визначається пропорційно до обсягу таких прав відповідно до закону.

Компенсація власнику гуртожитку здійснюється у грошовій формі в національній грошовій одиниці України (гривні).

Рішення про передачу гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у власність територіальних громад приймається відповідно до цього Закону органами місцевого самоврядування, на території яких розташовані гуртожитки.

Видатки, пов'язані з передачею гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, передбачених на це затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад та законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

4.11. За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 79 цього Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

4.12. Проте не взявши до уваги доводи відповідача щодо відсутності Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, яка визначала би порядок і строки передачі гуртожитків у комунальну власність, суд апеляційної інстанції не з'ясував наявності правових підстав для зобов'язання ПрАТ "Реалізаційна База" передати спірний п'ятиповерховий гуртожиток, розташований по вул. Миру, 19а у місті Києві та набутий ним в порядку, передбаченому законом шляхом приватизації, порядок і строк передачі гуртожитку, здійснення фінансування передачі гуртожитку, а також прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу гуртожитку у комунальну власність.

Суд апеляційної інстанції обмежився застереженням про відхилення доводів відповідача стосовно відсутності у 2018 році загальнодержавної програми передачі гуртожитків і дійшовши висновку, що на підставі Закону України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки" було передбачено виконання цієї програми в установлені роки, однак відповідач вимоги цього Закону України добровільно не виконав.

Проте обставин включення спірного гуртожитку до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки суд апеляційної інстанції не з'ясовував.

Крім того, суд апеляційної інстанції, здійснюючи повторний розгляд справи, не з'ясував наявності у Київської міської ради правових підстав для зобов'язання відповідача безоплатно передати у комунальну власність спірний гуртожиток.

Доводи ПрАТ "Реалізаційна База" про порушення його права власності суд апеляційної інстанції також залишив без належного обґрунтування.

При цьому посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 904/10435/17, стосовно того, що примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є колективною власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищених громадян України, не може бути визнано порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статтями Конституції України, є передчасною, оскільки у цій постанові суд касаційної інстанції наголосив, що така примусова передача не буде порушенням Конституції України у разі її здійснення саме із дотриманням визначеної законом процедури.

Проте, як уже зазначалося, суд апеляційної інстанції обставин щодо дотримання законодавчо визначеної процедури примусової передачі спірного п'ятиповерхового гуртожитку у цій справі не з'ясував і не встановив.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, згідно з наказом РВ ФДМУ по місту Києву від 26.08.2009 № 706 наказано голові ВАТ "Реалізаційна база" здійснити передачу у комунальну власність територіальної громади Святошинського району житлових будинків № 1, 2, 3 по вул. Миру, 19 та гуртожитку по вул. Миру, 19, які в процесі приватизації не увійшли у статутний фонд товариства і надати РВ ФДМУ по місту Києву оформлені акти приймання-передачі житлових будинків та гуртожитку для внесення відповідних змін до Єдиного реєстру об'єктів державної власності.

Проте суд питання виконання цього наказу РВ ФДМУ по місту Києву від 26.08.2009 № 706 не з'ясував, як і не з'ясував, чи стосується цей наказ саме спірного п'ятиповерхового гуртожитку, а також чи є наказ РВ ФДМУ по місту Києву підставою для передачі нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

5.3. За наведених обставин колегія суддів вважає висновок суду апеляційної інстанції передчасним і таким, що зроблено без дослідження всіх зібраних у справі доказів, тому постанову апеляційного господарського суду слід скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду слід урахувати викладене, оцінити правомірність вимог позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення позову.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Реалізаційна База" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 у справі № 910/12214/18 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді К. М. Пільков

Ю. Я. Чумак