суддів Великої Палати Верховного Суду
Ситнік О. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б.
за касаційною скаргою АТ «Нікопольський завод феросплавів» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у складі колегії суддів Сітайло Л. Г., Пашкіної С. А., Калатай Н. Ф.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2017 року позов АТ «Нікопольський завод феросплавів» задоволено частково: зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» виконати зобов`язання - погасити заборгованість за кредитним договором шляхом перерахування на банківський рахунок НБУ грошових коштів у повній сумі заборгованості; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався тим, що наявними у справі доказами підтверджуються обставини, які свідчать про невиконання АТ КБ «Приватбанк» перед НБУ основного зобов`язання за кредитним договором з підстав утрати останнім інтересу у виконанні зобов`язання саме боржником, оскільки НБУ може здійснити погашення заборгованості за виданим кредитом за рахунок майна, переданого в заставу, незалежно від можливості АТ КБ «Приватбанк» погасити такий кредит.

З огляду на можливість виконання АТ КБ «Приватбанк» основного зобов`язання перед НБУ та неприйняття останнім такого виконання та невчинення жодних дій на стягнення коштів з банку, суд вважав цілком обґрунтованим звернення АТ «Нікопольський завод феросплавів» з позовом до суду з метою недопущення безпідставного зменшення його майнового блага та недопущення втрати права власності на заставне майно, яким було забезпечено виконання банком основного зобов`язання перед НБУ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2018 року скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2017 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд керувався тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення НБУ дій, які свідчать про перешкоджання АТ КБ «Приватбанк» виконати свій обов`язок щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Зважаючи на недоведеність обставин вчинення НБУ дій (бездіяльності) щодо перешкоджання виконання умов кредитного договору, положення чинного законодавства та умови договорів застави, суд апеляційної інстанції зазначив, що у НБУ не виникло безумовного права на набуття права власності на предмет застави за договорами застави, у зв`язку із чим зробив висновок, що позивач не довів обставин, які б свідчили про існування реальної загрози порушення його права власності.

За наслідками розгляду 14 травня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду указаної справи касаційну скаргу АТ «Нікопольський завод феросплавів» залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2018 року залишено без змін.

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, щоспірними у цій справі є договірні правовідносини (договір не є адміністративним), не пов`язані зі здійсненням НБУ владних управлінських функцій як суб`єктом владних повноважень. У цих правовідносинах НБУ діє не як суб`єкт владних повноважень, а як суб`єкт цивільних правовідносин, тому спір у справі не є публічно-правовим та має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стосовно висновків судів по суті вирішеного спору, то Велика Палата Верховного Суду підтримала позицію апеляційного суду про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідачів на підставі норми частини другої статті 386 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки, укладаючи договори застави, їхні сторони діють у порядку та у спосіб, установлені статтями 3, 6, 11 ЦК України, тому дії заставодержателя, спрямовані на реалізацію ним своїх прав, що виникають внаслідок невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, не можуть визначатися як порушення прав заставодавця щодо переданого в заставу майна.

Вимога про визнання незаконною бездіяльності суб`єкта договірних відносин по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки як неналежного виконання зобов`язання учасником господарської діяльності. Однак законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконною бездіяльності суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів.

Зроблено висновок, що встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

Також Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що позивач просив зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» вчинити дії з виконання зобов`язання за кредитним договором не на свою користь, а на користь НБУ.

Тобто заявлені позовні вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача, оскільки стосуються зобов`язання, стороною якого позивач не є, а тому такі вимоги спрямовані на захист прав сторін кредитного договору, які одночасно визначені відповідачами у справі, що свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що у частині вимоги про зобов`язання НБУ прийняти виконання зобов`язання від АТ КБ «Приватбанк» позивач фактично вимагає зобов`язати НБУ вчинити дії на користь самого ж НБУ, але така позовна вимога не відповідає частині першій статті 12 ЦК України, відповідно до якої особа (у цьому випадку НБУ) здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Із такими висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося та з огляду на статтю 34 ГПК України висловлюємо окрему думку.

24 жовтня 2008 року між НБУ (кредитор) та АТ КБ «Приватбанк» (позичальник) укладено кредитний договір про відкриття позичальнику кредитноїлінії на суму 3 400 000 000 грн на строк до 23 грудня 2016 року з оплатою 15 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язання 25 березня 2015 року між НБУ (заставодержатель) та АТ «Нікопольський завод феросплавів» (заставодавець) укладено договори застави № 35, 38 та 39, за якими передано в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу з описом, який є складовою - додатком до договорів.

Ці договори діють до повного виконання позичальником своїх зобов`язань. Передбачено обставини, за яких заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно.

АТ КБ «Приватбанк» було викуплено державою за 1 грн, тобто націоналізовано (рішення НБУ від 18 грудня 2016 року № 498-рш/БТ щодо виведення ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку за участю держави).

17 лютого 2017 року АТ КБ «Приватбанк» електронним листом № 20.1.0.0.0/7-20535 повідомило НБУ про намір планового погашення 28 лютого 2017 року заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за додатковим договором від 21 лютого 2014 року № 18 до кредитного договору, в розмірі 893 800000 грн. У відповідь на зазначений лист НБУ висловив застереження щодо зменшення внаслідок такого погашення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів за зобов`язаннями АТ КБ «Приватбанк» перед НБУ, що, зі свого боку, може мати негативний вплив на спроможність АТ КБ «Приватбанк» досягнути прийнятих умов реструктуризації корпоративного кредитного портфеля та структури забезпечення за ним. НБУ вважав неприпустимим зменшення обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за рахунок наданої АТ КБ «Приватбанк» державної фінансової підтримки.

Одним із доводів касаційної скарги АТ «Нікопольський завод феросплавів» указано те, що спір пов`язаний з вчиненням та/або невчиненням дій (бездіяльністю) НБУ як суб`єктом владних повноважень, який регулює діяльність комерційних банків в Україні, у тому числі шляхом надання стабілізаційних кредитів, тому цей спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Вважаємо вказані доводи обґрунтованими з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, проте з таким висновком не погоджуємося та вважаємо, що спір підлягав розгляду у порядку адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції) до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України у вказаній редакції справою адміністративної юрисдикції є публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у вказані редакції).

За правилами частини першої статті 17 КАС України у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) передбачає, що публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи, громадянина чи юридичної особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

У поданому позові АТ «Нікопольський завод феросплавів» просило:

- визнати незаконною бездіяльність НБУ щодо неприйняття від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов`язання (погашення заборгованості) за кредитним договором від 24 жовтня 2008 року № 19, укладеним НБУ і АТ КБ «Приватбанк»;

- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» виконати зобов`язання (погасити заборгованість) за кредитним договором шляхом перерахування на банківський рахунок НБУ грошових коштів у повній сумі заборгованості;

- зобов`язати НБУ прийняти від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов`язання (погашення заборгованості) за кредитним договором шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на незаконну заборону АТ КБ «Приватбанк» зменшувати обсяг відповідальності поручителів та майнових поручителів, неприйнятті від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов`язань (погашення заборгованості) за кредитним договором, укладеним між відповідачами, за якими АТ «Нікопольський завод феросплавів» є майновим поручителем. Позивач зазначав, що на рахунку АТ «КБ «Приватбанк» було достатньо грошових коштів для задоволення НБУ своїх вимог за кредитним договором, однак останній не вчинив дій щодо безспірного списання грошових коштів з рахунку АТ КБ «Приватбанк», необхідних для погашення заборгованості за указаним договором.

Тобто позовні вимоги зводяться до визнання незаконною бездіяльності та дій НБУ щодо заборониАТ КБ «Приватбанк»погашати заборгованість перед НБУ, та зобов`язання НБУ вчинити певні дії, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» виконати договірне зобов`язання.

Основною функцією центрального банку держави - НБУ є забезпечення стабільності грошової одиниці, що проголошено у статті 99 Конституції України.

Відповідно до статті 100 Конституції України Рада НБУ розробляє основні засади грошово-кредитної політики та здійснює контроль за її проведенням. Правовий статус Ради НБУ визначається законом.

Таким законом є спеціальний Закон України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV).

У статті 2 цього Закону № 679-XIV указано, що НБУ єцентральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 679-XIV НБУ має статутний капітал, що є державною власністю. Джерелами формування статутного капіталу НБУ є частина його прибутку до розподілу, а при необхідності - Державний бюджет України.

Відповідно до статті 4 Закону № 679-XIV НБУ є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок Державного бюджету України. НБУ є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Тобто власні кошти, якими може розпоряджатися НБУ як суб`єкт господарювання, - це кошти у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат. Інші кошти перебувають у віданні НБУ, є власністю держави, і НБУ розпоряджається ними саме як орган державної влади у межах наданих владних повноважень.

Відповідно до Конституції України основною функцією НБУ є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. НБУ у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті. НБУ також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті (стаття 6 Закону № 679-XIV).

Згідно зі статтею 7 Закону № 679-XIV НБУ виконує, зокрема, такі функції:

- відповідно до розроблених Радою НБУ Основних засад грошово-кредитної політики визначає та проводить грошово-кредитну політику;

- виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування;

- організовує створення та методологічно забезпечує систему грошово-кредитної і банківської статистичної інформації та статистики платіжного балансу;

- здійснює погодження статутів банків і змін до них, ліцензування банківської діяльності та операцій у передбачених законом випадках, веде Державний реєстр банків, створює та веде Кредитний реєстр НБУ;

- здійснює інші функції у фінансово-кредитній сфері в межах своєї компетенції, визначеної законом.

За змістом статті 1 Закону № 679-XIV банківське регулювання - одна із функцій НБУ, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства.

Банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій НБУ, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких НБУ здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

Грошово-кредитна політика - комплекс заходів у сфері грошового обігу та кредиту, спрямованих на забезпечення стабільності грошової одиниці України через використання визначених цим Законом засобів та методів.

Кредитор останньої інстанції - НБУ, до якого може звернутися банк для отримання рефінансування в разі вичерпання інших можливостей рефінансування.

У цій справі спірні правовідносини між НБУ та АТ КБ «Приватбанк» виникли на підставі укладеного між ними кредитного договору, за яким позивач АТ «Нікопольський завод феросплавів» є майновим поручителем.

При цьому кредитні кошти надані НБУ не як суб`єктом господарювання у горизонтальних господарських відносинах, а як державним регулятором у сфері забезпечення стабільності банківської системи, оскільки згідно зі змістом кредитного договору кредит надано для підтримки ліквідності банку, тобто НБУ у цих правовідносинах виконував функцію регулятора.

Слід зазначити, що у разі звернення стягнення на предмет переданого за договором майнової поруки майна, це майно набуде у власність держава, а не НБУ як суб`єкт господарювання.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що у цій справі відповідачем є НБУ, який у спірних правовідносинах діє як суб`єкт владних повноважень, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства на виконання наданих законом повноважень.

Прийняті НБУ рішення обов`язкові для виконання, тому не можна вважати, що суб`єкти спірних правовідносин є рівними, а відносини - горизонтальними.

Тобто за будь-яких обставин АТ КБ «Приватбанк»не може порушувати вимоги НБУ, що стосується порядку погашення кредиту, наданого НБУ.

Отже, правовідносини за змістом і складом осіб є адміністративними, а спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, адже між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Вважаємо, що є підстави, передбачені пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України, для закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Це побічно підтверджується тим, що спори щодо переведення АТ КБ «Приватбанк» у власність держави розглядаються у порядку адміністративного судочинства.

Стосовно обраного позивачем способу захисту слід зазначити таке.

Метою звернення особи до суду у порядку будь-якої юрисдикції є захист її порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також вжиття передбачених закономзаходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Визначення предмета і підстав позову належить виключно позивачеві.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).

Тобто, Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання.

Такий порядок поширюється і на захист прав юридичних осіб.

У даному випадку відсутній закон, який би зобов`язував позивача пройти етап досудового врегулювання спору за вказаними вимогами.

Тобто відсутній закон, що встановлює обмеження на доступ до суду.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З огляду на вказане вважаємо помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду, що позовні вимоги не спрямовані на відновлення прав позивача.

Очевидно, що захист прав АТ «Нікопольський завод феросплавів» в обраний ним спосіб, а саме шляхом визнання незаконною бездіяльності НБУ та зобов`язання НБУ вчинити певні дії, можливий у порядку адміністративного судочинства, як оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання цього суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії на виконання передбачених законом повноважень.

Тобто належне визначення юрисдикційності спору тягне за собою і можливість певного способу захисту порушеного права.

Не можна ототожнювати право позивача на реальну ефективність результату засобу юридичного захисту, який в даному випадку забезпечує суд, виходячи саме із визначеності наперед позитивного чи негативного для заявника результату розгляду справи.

Вважаємо, що не може бути обмежений у праві на звернення до суду учасник спірних правовідносин - безпосередній суб`єкт та заінтересована особа, яка вказує, що у зв`язку з результатом бездіяльності НБУ - суб`єкта владних повноважень не збігаються його інтереси, нерозривно з ним пов`язані, тобто, вважає, що воно вчинене щодо неї з порушеннями чинного законодавства.

На наше переконання та з огляду на суб`єктний склад сторін та характер спірних правовідносин, указаний спір підлягає розгляду адміністративним судом, а позивач обрав належний спосіб захисту його прав.

З урахуванням викладеного, вважаємо, що оскаржувані судові рішення необхідно було скасувати, а провадження у справі закрити на підставі статті 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а належить до адміністративної юрисдикції.

Судді О. М. Ситнік

Н. П. Лященко

О. Б. Прокопенко