ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.07.2019 р. Справа № 914/1176/18

Господарський суд Львівської області у складі:

Головуючого судді Фартушка Т.Б., за участю секретаря судового засідання Іваночка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро», Львівська область, Радехівський район, с. Завидче;

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м.Львів;

про: визнання недійсним рішення комісії Радехівського РЕМ ПрАТ «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення ПКЕЕ.

Представники:

Позивача: Мотрук М.Ю. - представник (ордер від 30.07.2018р. серія ЛВ №009043);

Відповідача: Рібун Р.В. - представник (довіреність від 02.01.2019р. №112-0010).

ВСТАНОВИВ:

26.06.2018р. Товариство з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. АГРО» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання недійсним рішення комісії Радехівського РЕМ ПрАТ «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення ПКЕЕ.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.07.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 31.07.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.07.2018р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 28.08.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.08.2018р. суд постановив призначити судову експертизу; провадження у справі зупинити; доручити проведення судової експертизи кваліфікованим фахівцям Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м.Київ, вул.Смоленська, 6).

Також, ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.11.2018р. суд постановив поновити провадження у справі №914/1176/18 для вирішення питання про надання Київському науково-дослідному інституту судових експертиз документів; призначити підготовче засідання на 28.11.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.11.2018р. у даній справі судом постановлено повторно скерувати матеріали справи №914/1176/18 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.08.2018р. у справі №914/1176/18; провадження у справі зупинити у зв`язку із призначенням судової експертизи.

23.04.2019р. до Господарського суду Львівської області надійшов супровідний лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.04.2019р. вих. №21046/18-31/21047/18-46, у якому направлено висновок експертів за результатами проведення судової трасологічної та електротехнічної експертизи від 12.04.2019р. №21046/18-31/21047/18-46, об`єкти дослідження та матеріали справи №914/1176/18 в одному томі на 206 аркушах.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.05.2019р. провадження у даній справі поновлено, призначено підготовче засідання на 14.05.2019р.

Підготовче засідання відкладалось на 20.05.2019р. з причин та підстав, викладених в ухвалі суду від 14.05.2019р. у даній справі.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.05.2019р. у даній справі суд постановив відкласти підготовче засідання на 20.05.2019р.

В судовому засіданні 20.05.2019р. оголошувалась перерва до 23.05.2019р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.05.2019р. суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; розгляд справи по суті призначити на 11.06.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.06.2019р. суд постановив оголосити перерву в судовому засіданні на 18.06.2019р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.06.2019р. у даній справі судом постановлено відкласти засідання з розгляду спору по суті на 01.07.2019р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання з`явився, проти поданої Відповідачем заяви від 14.05.2019р. вх. №19519/19 про закриття провадження у справі заперечив, просить суд розглянути та вирішити спір по суті.

Представник Відповідача в судове засідання з`явився, подану заяву про закриття провадження у справі від 14.05.2019р. вх. №19519/19 підтримав, просить суд закрити провадження у справі з підстав того, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд визнати недійсним рішення комісії Радехівського району електромереж приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, що оформлене протоколом від 14.06.2018р. №029616-а, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро» визначено об`єм недоврахованої електричної енергії на період з 11.10.2010р. по 24.05.2018р. та виписано рахунок на суму 2315732,15грн.

Позиція Відповідача:

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд закрити провадження у справі з підстав того, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

За результатами дослідження наданих Учасниками справи доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що провадження справі підлягає закриттю з огляду на наступні обставини.

24.05.2018р. представниками ПрАТ «Львівобленерго» на підставі пункту 6.40 та пункту 6.41 ПКЕЕ складено Акт №029616 про порушення ПКЕЕ за адресою Львівська область, Радехівський район, с.Завидче, яким встановлено порушення ТзОВ «В.Д.С. Агро» ПКЕЕ шляхом дій, які призвели до зміни показів приладу обліку електричної енергії і порушення цілісності ізоляції проводів вторинних кіл трансформаторів струму та напруги (пошкоджена ізоляція, наявна скрутка по фазі «А»), що є порушенням пунктів 3.3., 3.34, 6.40., 10.3 Правил користування електричною енергією.

Рішенням Радехівського РЕМ ПрАТ «Львівобленерго», оформленим Протоколом засідання комісії Радехівського РЕМ ПрАТ «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення ПКЕЕ від 14.06.2018р. №029616-а в присутності представника Відповідача Директора ТзОВ «В.Д.С, Агро» розглянуто Акт про порушення ПКЕЕ від 24.05.2018р. №029616 у відповідності до Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою Постановою НКРЕ від 04.05.2006р. №562 (із змінами та доповненнями) Відповідачу проведено нарахування обсягу та вартості необлікованої електричної енергії за період з 11.10.2016р. по 20.05.2018р. в обсягах 983900кВт-год. на суму 2315732,15грн., виписано Рахунок на оплату вказаної заборгованості (від 14.06.2018р. №32-029616-а). Представник Відповідача від підпису Протоколу відмовився, про що зроблено відповідну відмітку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач покликається на те, що при складанні акту від 24.05.2018р. №029616 про порушення ПКЕЕ був відсутній представник Споживача (Позивача), а твердження Відповідача про присутність та відмові від підпису акту представником Позивача не підтверджені належними доказами у справі.

Окрім того, Позивач звертає увагу суду на те, що Актом від 24.05.2018р. №029616 встановлено цілісність приладу обліку електричної енергії, а також пломб та індикаторів дії магнітного поля на ньому. Наведеним Позивач спростовує посилання Відповідача у Акті на пункти ПКЕЕ, які, ніби то порушив Позивач.

Також, Позивач зазначає, що Відповідачем при визначення обсягу донарахованої Позивачу електричної енергії застосовано неправильну формулу, внаслідок чого розрахунок, обсяг та вартість недоврахованої електричної енергії є неправильними.

В доповнення до викладеного Позивач зазначає, що прилад обліку електричної енергії знаходиться в межах балансової приналежності мережі Відповідача в приміщенні, які належить Відповідачу

З підстав наведеного Позивач просить суд визнати недійсним рішення комісії Радехівського району електромереж приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, що оформлене протоколом від 14.06.2018р. №029616-а, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро» визначено об`єм недоврахованої електричної енергії на період з 11.10.2010р. по 24.05.2018р. та виписано рахунок на суму 2315732,15грн.

14.05.2019р. Відповідачем подано до суду Заяву від 13.05.2019р. б/н (вх. №19519/19), у якій просить суд закрити провадження у справі з підстав того, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Вказану заяву обґрунтовує тим, що способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених, невизнаних або оспорюваних прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено в ст.16 ЦК України.

Складений працівниками Відповідача акт про порушення Правил користування електричною енергією є лише фіксацією порушення споживачем Правил, а тому оскарження лише факту складення такого акта не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Зазначений акт може бути визнаний судом як доказ, якому в процесу розгляду відповідного спору щодо відшкодування матеріальних збитків надається судом оцінка щодо дійсності такого акту. Відсутність спору при цьому виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, яке підлягає судовому захисту. В підтвердження викладених доводів Відповідачем долучено постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2019р. у справі №522/12901/17-ц, у якій Суд дійшов до аналогічних правових висновків.

З підстав наведеного Відповідач просить суд закрити провадження у справі у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

20.05.2019р. Позивачем подано до суду Заперечення на клопотання про закриття провадження від 20.05.2019р. б/н (вх. №20638/19), у якому, в спростування викладених в заяві від 13.05.2019р. б/н (вх. №19519/19 від 14.05.2019р.)доводів Відповідача, покликається на те, що у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності II вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ССПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛсКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви №№ 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії). ІЦоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

В цей же час, неможливість оскарження протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ обмежує право ТзОВ «В.Д.С. Агро» захищати відповідно до статті 124 Конституції України свої порушені, невизнані та оспорені права, визначати межі заявлених вимог та способи захисту прав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Таким чином, у Конституції України не встановлено обмеження доступу до правосуддя, окрім випадків, коли законом визначено обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, інших обмежень доступу до правосуддя Конституція України не містить.

Винятковою компетенцією суду є правосуддя, тобто здійснювана в передбаченому законом процесуальному порядку правозастосовча діяльність суду з розгляду справ. Суд зобов`язаний розглядати справу в межах заявлених вимог, а закриття провадження у справі фактично є відмовою в судовому захисті та порушенням принципу доступу до правосуддя.

Обрання неналежного способу захисту не є підставою для відмови у судовому розгляді, а це є підставою для відмови в позові. Такий правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-3765вов09.

Таким чином, на думку Позивача, справа за позовом ТзОВ «В.Д.С. Агро» до ПрАТ «Львівобленерго» повинна бути розглянута судом, оскільки в Позивача відсутній будь-який інший спосіб захисту Товариством свого невизнаного, порушеного чи оспореного права, яке є предметом розгляду вказаної справи.

В доповнення до викладеного Позивач зазначає, що згідно абзацу п. 8.2.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14 березня 2018 року, спірні питання, які виникають між сторонами при складанні акта про порушення, при визначенні розміру суми збитків, належної до оплати, а також при здійсненні платежів, вирішуються у судовому порядку. В цей же час, як вбачається з матеріалів справи, предметом позову ТзОВ «В.Д.С. Агро» якраз і є спірні питання, які виникли при складанні акта про порушення.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Приписами ч.2 вказаної статті передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 .ст.41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Згідно ч.1 ст.45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. (ч.1. ст.4 ГПК України).

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приписами п.п. 1, 15 ч.1. ст.20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено зокрема в пункті 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції», що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відтак, складений працівниками електропостачальної організації акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 12.09.2011р. №6-25цс11 та від 30.05.2012р. № 6-3765вов09.

При цьому суд зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема правову позицію у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018р. у справі № 800/559/17, від 03.04.2018р. у справі № 9901/152/18 та від 30.05.2018р. у справі № 9901/497/18.

З врахуванням викладеного суд дійшов до висновків про те, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення комісії Радехівського району електромереж Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, що оформлене протоколом від 14.06.2018р. №029616-а, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю «В.Д.С. Агро» визначено об`єм недоврахованої електричної енергії на період з 11.10.2010р. по 24.05.2018р. та виписано рахунок на суму 2315732,15грн. не підлягають розгляду не лише в порядку господарського судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду. Обраний Позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Аналогічні висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019р. у справі №522/12901/17-ц.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії Касаційного цивільного суду у постановах від 20.03.2019р. у справі № 273/1604/15-ц, від 10.04.2019р. у справі №641/5328/16-ц, від 17.04.2019р. у справі №757/3567/16-ц, від 24.04.2019р. у справі №537/3664/17 та від 15.05.2019р. у справі №583/1694/15-ц.

Приписами п.1 ч.1 ст.231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

В судовому засіданні представникам Сторін роз`яснено наслідки закриття провадження у справі, зокрема, що, згідно ч.3. ст.231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо судових витрат суд зазначає.

Нормою ч.4 ст.231 ГПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Як доказ сплати судових витрат Позивач подав Платіжне доручення від 25.06.2018р. №1250 на суму 1762грн. про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 1762грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору. Належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження факту здійснення інших судових витрат Позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Згідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 1762грн., недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 1762грн. може бути повернений Позивачу з Державного Бюджету України у зв`язку із закриттям провадження у справі, проте, з підстав відсутності клопотання Позивача про повернення сплаченого за подання позовної заяви до суду судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі суд зазначає про відсутність правових підстав для такого повернення.

Однак, вказане не позбавляє Позивача права на звернення до суду із відповідним клопотанням в майбутньому.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 41, 42, 43, 45, 46, 183, 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 1, 11, 15, 16 Цивільного кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити провадження у справі.

2. Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 ГПК України.

3. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 08.07.2019р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.