ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Черкаси справа № 925/1599/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Євтушенко Б.В., за участю прокурора відділу прокуратури Черкаської області Синецької О.Ю., представників сторін: позивача - Леонової А.А. за довіреністю, відповідача - не з`явились, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області до Фізичної особи-підприємця Примаченка Руслана Віталійовича про стягнення 566010 грн. 92 коп.,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2016 року заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області (далі - позивач) звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Примаченка Руслана Віталійовича (далі - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 402 459 грн. 48 коп. заборгованості по орендній платі, 14 748 грн. 47 коп. пені, 130 342 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 18 460 грн. 46 коп. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 по 01.08.2016 року, що разом складає 566 010 грн. 92 коп., та відшкодувати судові витрати.

Позов вмотивовано порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди землі від 25.07.2011 року із сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, яка знаходиться в місті Каневі по вул. Леніна, 188а, кадастровий № :03:002:0050, загальною площею 7386,02 кв. м., в тому числі під тимчасовими забудовами і спорудами 907,54 кв. м., під навісами 135,63 кв. м., під проходами, проїздами, площадками 6342,85 кв. м.

Ухвалою господарського суду Черкаської області (суддя Скиба Г.М.) від 26.12.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній порушено провадження у справі № 925/1599/16, справу призначено до розгляду.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 402 459,48 грн. боргу по орендній платі, 14 748,47 грн. пені, 18 460,46 грн. 3% річних, 130 342,03 грн. інфляційних втрат, відшкодовано з відповідача на користь прокуратури Черкаської області 8 490,15 грн. судових витрат на сплату судового збору (т. 1 а.с. 72-81).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 змінено в частині вимог про стягнення 14 748,47 грн. пені, 18 460,46 грн. 3% річних і розподілу судових витрат. В цій частині його викладено в новій редакції, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 14 421,01 грн. пені, 18 424,86 грн. 3% річних, відшкодовано з відповідача на користь прокуратури Черкаської області 8 478,71 грн. судових витрат на сплату судового збору. В решті вимог про стягнення 402 459,48 грн. боргу по орендній платі, 130 342,03 грн. інфляційних втрат рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 залишено без змін (т. 2 а.с. 133-141).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.02.2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року і рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 скасовані, справа передана на новий розгляд до господарського суду Черкаської області (т. 2 а.с. 210-215).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.04.2018 року справу № 925/1599/16 передано на розгляд судді Господарського суду Черкаської області Грачову В.М.

Ухвалою суду від 05.05.2018 року справа № 925/1599/16 прийнята до свого провадження суддею Грачовим В.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження у відповідності до норм ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року зі стадії підготовчого провадження.

Відповідач в особі свого представника адвоката Матяш Т.В. подав 09.08.2018 року відзив на позов і заяву про застосування позовної давності до вимог в частині стягнення основного боргу і пені (т. 3 а.с. 56, 57-61). За їх змістом відповідач просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення основного боргу до 26.12.2013 року, по пені - до 26.12.2015 року і в цій частині провадження у справі закрити, в задоволені решти вимог відмовити з мотивів предметної непідвідомчості спору господарським судам, справу належить розглядати за правилами адміністративної юрисдикції, та неправильності проведеного нарахування спірної заборгованості.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач в особі свого представника подав 09.08.2018 року клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою підтвердження своїх доводів щодо неправильності проведеного прокурором і позивачем нарахування спірної заборгованості (т. 3 а.с. 71-72).

Прокурор 12.09.2018 року подав письмову відповідь на відзив, у якій спростовував доводи відповідача, наведені у запереченнях проти позову, наполягав на задоволенні позову, призначення судової почеркознавчої експертизи вважав недоцільним (т. 3 а.с. 79-83).

Ухвалами суду від 13.09.2018 року задоволено клопотання відповідача, призначено судову почеркознавчу експертизу, на період її проведення зупинено провадження у справі, а від 21.02.2019 - поновлено провадження у справі після усунення обставин, що зумовили зупинення (т. 3 а.с. 148-152).

21.03.2019 року відповідач в особі свого представника подав клопотання про закриття провадження у справі з підстав п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України (т. 3 а.с. 233-234). Клопотання мотивоване тим, що відповідач припинив підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.08.2018 року внесений запис № 2012526 про державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності, тому за правилами суб`єктної юрисдикції цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвалами суду від 21.03.2019 року (в протоколі судового засідання) за участю прокурора і представників сторін відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 21.03.2019 про закриття провадження у справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, підготовче провадження у справі № 925/1599/16 закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

В засіданні суду 22.05.2019 року прокурор і позивач в особі свого представника позов, з підстав і в розмірі, викладених у позовній заяві, підтримали і просили суд задовольнити його повністю, відповідач явку свого представника не забезпечив. Про дату, час і місце розгляду справи представник відповідача була повідомлена під розписку, причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд продовжив розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Згідно з ст.ст. 233, 240 ГПК України, у судовому засіданні судом 27.05.2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши подані ними заяви по суті справи і з процесуальних питань, наявні в справі письмові докази, висновок експерта та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.

25.07.2011 року позивач - Канівська міська рада, як орендодавець, і відповідач - фізична особа-підприємець Примаченко Руслан Віталійович, як орендар, уклали договір оренди землі № 171/2011 (т. 1 а.с. 19-22, т. 2 а.с. 120-125, т. 3 а.с. 114-119). Відповідно до умов п.п. 1, 2 договору орендодавець на підставі рішень Канівської міської ради № 5-21 від 07.07.2011, № 4-60 від 02.06.2011 надає, а орендар - приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, яка знаходиться в м. Каневі по вул. Леніна, 188а, кадастровий №:03:002:0050. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 7386,02 кв. м., в тому числі під тимчасовими забудовами і спорудами 907,54 кв. м., під навісами 135,63 кв. м., під проходами, проїздами, площадками 6342,85 кв. м.

Згідно з п. 7 договору, термін дії договору визначено до 01.08.2016.

Пунктом 8 договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі. Розмір орендної плати встановлюється на один місяць, починаючи з 02.06.2011 року, згідно розрахунку становить 6133,76 грн.

Згідно з п.п. 9, 10, 11 договору, орендна плата вноситься щомісячно, не пізніше 30 числа наступного місяця, обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладення або зміни умов договору чи продовження його дії. Розмір орендної плати переглядається щороку, у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, ставок, коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами та в інших випадках, передбачених законодавством.

Земельна ділянка передається в оренду під ресторанним комплексом «Токарівка» (п. 13 договору).

Пунктами 32, 33 договору сторони погодили, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується в судовому порядку Дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п. 38).

Договір зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Каневі і Канівському районі Черкаської області, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 23.08.2012 року за № 00328.

По акту приймання-передачі від 23.08.2012 року орендодавець передав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку, яка є предметом договору оренди землі від 25.07.2011 року № 171/2011 (т. 1 а.с. 28, т. 3 а.с. 121).

Із Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 73239266 від 17.11.2016, № 78205419 від 16.01.2017, № 137362315 від 11.09.2018 року вбачається, що у приватній власності відповідача знаходиться нерухоме майно (комплекс) за адресою: Черкаська обл., м. Канів, вул. Леніна, буд. 188а, рішення про державну реєстрацію права прийнято 27.03.2008 (т. 1 а.с. 40, 53-54, т. 3 а. с. 93).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2013 року у справі № 826/1161/13-а задоволено позов Канівської ОДПІ Черкаської області до ФОП ОСОБА_1, стягнуто заборгованість по орендній платі за землю станом на 20.02.2013 року у розмірі 107513,59 грн.

Із повідомлення Канівського відділення Черкаської ОДПІ від 30.09.2016 року вбачається, що ФОП Примаченко Р.В. перебуває на обліку в Канівському відділенні Черкаської ОДПІ з 18.07.2008 року, за договором оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року ним було подано декларацію з орендної плати за землю за 2012 рік, задекларовану суму не сплачено. З 2013 року декларації не подавались, станом на 01.09.2016 заборгованість з орендної плати за землю становить 113,60 тис. грн. (т. 1 а.с. 34).

Обґрунтовуючи позов в частині визначення розміру спірної заборгованості, прокурор і позивач зазначили, що 10.10.2014 року сторони, відповідно до рішення Канівської міської ради від 19.12.2013 № 14-53, уклали Додатковий договір № 222 до договору оренди землі № 171 від 25.07.2011, яким внесли зміни до договору, пункт 8 «Орендна плата» виклали в новій редакції і встановили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі. Розмір орендної плати встановлюється на один місяць, починаючи з 01.01.2014 року, згідно розрахунку становить 10622,00 грн. (т. 1 а.с. 29-30, 31, т. 2 а.с. 126, 127, т. 3 а.с. 112).

10.08.2016 року відповідач звернувся до позивача з заявою, в якій просив поновити договір оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року на новий строк, зі своєї сторони визнав наявність заборгованості по орендній платі і зобов`язався здійснити оплату частини боргу в розмірі 113000,00 грн. до 15.08.2016, а решту згідно з графіком реструктуризації (т. 1 а.с. 37, т. 3 а.с. 111).

Проект рішення Канівської міської ради про поновлення договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року за заявою відповідача був розглянутий на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури та будівництва, землекористування і екології. Відповідно до протоколу засідання комісії від 17.08.2016, було рекомендовано сесії міської ради відмовити у підтримці вказаного проекту у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо сплати боргу по орендній платі. Про прийняте рішення повідомлено відповідача листом від 26.08.2016 (т. 1 а.с. 38-39, т. 3 а.с. 101).

Відповідач у письмовому відзиві на позов і своїх поясненнях в засіданні суду стверджував, що Додатковий договір № 222 від 10.10.2014 року до договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 не укладав і його не підписував як і заяву від 10.08.2016 року про поновлення договору і визнання боргу.

Відповідно до висновку експерта Черкаського відділення КНДІСЕ № 1248, 1519-1523/18-23 від 30.01.2019 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендар» додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року до договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 та підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендар» додатку 1 - розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 02.06.2011 року, виконаний кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 10.08.2016 року виконаний кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендар» додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року до договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 та підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендар» додатку 1 до додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року - розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 02.06.2011 року виконаний не ОСОБА_1. Рукописний текст і підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 10.08.2016 року виконаний не ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 202-213, 214).

Таким чином, предметом позову є вимога прокурора в інтересах позивача до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача 402 459 грн. 48 коп. заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2013 по 01.08.2016 року, 14 748 грн. 47 коп. пені за період прострочення основного зобов`язання з 30.11.2015 по 30.11.2016, 130 342 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 18 460 грн. 46 коп. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 по 01.09.2016 року, що разом складає 566 010 грн. 92 коп. і слідує із розрахунків прокурора і позивача (т. 1 а.с. 23, 24, 25, т. а.с. 52-57, 83-84, 97-98, т. 3 а.с. 256-260).

Спірні правовідносини сторін виникли із договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року, зареєстрованого у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Каневі і Канівському районі Черкаської області, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 23.08.2012 року за № 00328, укладеного сторонами. Вимоги прокурора і позивача, заперечення відповідача витікають із їх прав і обов`язків за цим договором.

За правовою природою спірні правовідносини сторін віднесені до зобов`язань найму (оренди) земельної ділянки, загальні положення про найм (оренду) визначені параграфом 1 глави 58, про найм (оренду) земельної ділянки, як окремий вид зобов`язань, параграфом 3 глави 58 ЦК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України. Крім того, спірні правовідносини перебувають у сфері дії Земельного і Податкового кодексів України, Закону України «Про оренду землі», які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такі способи захисту порушеного права особи як присудження до виконання обов`язку в натурі, застосування штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч. 1 ст. 2).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 792 ЦК України встановлено , що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 (пункти 5.21, 5.22).

Відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладені обставини справи суд вбачає, що 25.07.2011 року позивач - Канівська міська рада, як орендодавець, і відповідач - фізична особа-підприємець Примаченко Руслан Віталійович, як орендар, уклали договір оренди землі № 171/2011. У договорі сторони погодили предмет договору, розмір орендної плати за землю, інші істотні мови договору та відповідальності за порушення своїх зобов`язань.

На виконання умов договору оренди землі від 25.07.2011 року № 171/2011 по акту приймання-передачі від 23.08.2012 року орендодавець передав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку, яка є предметом цього договору.

Доказів сплати за користування землею на підставі договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року за весь період користування відповідачем не надано.

Укладення сторонами, відповідно до рішення Канівської міської ради від 19.12.2013 № 14-53 (зі змінам ) Додаткового договору № 222 до договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011, яким внесено зміни до договору в пункт 8 «Орендна плата» щодо встановлення орендної плати орендарем у грошовій формі у розмірі 10622,00 грн. на один місяць, починаючи з 01.01.2014 року, спростовується поясненнями відповідача і його представника в засіданнях суду, висновком судового експерта.

Інших змін сторони до договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011року не укладали, відтак цей договір підлягає виконанню ними на умовах, викладених в договорі в редакції від 25.07.2011 року. 01.08.2016 року договір припинив свою дію, відповідно до п. 33 абз. 1, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

За порушення встановленого п.п. 9, 10, 11 договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року повноти і строку внесення орендної плати за період оренди з 01.01.2013 по 01.08.2016 позивач нарахував відповідачу до сплати 14 748 грн. 47 коп. пені за період прострочення основного зобов`язання з 30.11.2015 по 30.11.2016, 130 342 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 18 460 грн. 46 коп. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 по 01.09.2016 року, що разом складає 566 010 грн. 92 коп.

Відповідно до ст. 610,ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При вирішенні спору в частині стягнення спірних сум пені, 3% річних і інфляційних втрат суд керується приписами статей 549 - 552, 610-612, 614, 625 ч. 2 ЦК України, статтями 216-218, 229 - 232, 234 ГК України, нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» N 14 від 17.12.2013 року, умовами п.п. 8-12 договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, крім посилання на необґрунтованість і недоказаність позовних вимог, заявив, відповідно до ст. ст. 257, 258, 267 ч. 4 ЦК України, про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних вимог про стягнення основного боргу до 26.12.2013 року, по пені - до 26.12.2015 року.

Прокурор і представник позивача в поясненнях в засіданні суду наполягали на задоволенні позову, заперечували проти застосування позовної давності, вважаючи строк не пропущеним.

Статтями 256-258, 260, 261, 263, 264 ЦК України визначено поняття позовної давності, її загальну і спеціальну тривалість, правила обчислення, початок перебігу, умови зупинення і переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних вимог суд також керується роз`ясненнями Пленуму Вищого господарського суду України, викладеними в пункті 2.2. його постанови N 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

З огляду на викладені обставини справи, наведені норми законодавства і судової практики суд вбачає, що прокурором подано позов 22.12.2016 року. Предметом позову є вимога прокурора в інтересах позивача до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача 402 459 грн. 48 коп. заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2013 по 01.08.2016 року, 14 748 грн. 47 коп. пені за період прострочення основного зобов`язання з 30.11.2015 по 30.11.2016, 130 342 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 18 460 грн. 46 коп. трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 по 01.09.2016 року.

Нормами ст.ст. 257 ч. 1, 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вимога позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних відповідає умовам договору, ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проте, нарахування спірних сум заборгованості по орендній платі, пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати прокурором і позивачем проведені без урахування норм ст.ст. 257 ч. 1, 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, ст. 232 ч. 6 ГК України.

З урахуванням викладених обставин справи, наведених норм законодавства і умов договору спірні вимоги позивача про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат і 3% річних суд вважає обґрунтованою і доказаною частково, за розрахунком суду їх розмір відповідно складає 263365 грн. 83 коп. боргу з орендної плати за землю, 540 грн. 96 коп. пені, 87133 грн. 10 коп. інфляційних втрат, 10771 грн. 70 коп. 3% річних і в такому розмірі позов підлягає задоволенню.

Скасувавши постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року і рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду своєю постановою від 16.02.2018 року передав справу на новий розгляд до господарського суду Черкаської області. При цьому суд касаційної інстанції встановив, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення про задоволення позову не маючи доказів належного повідомлення відповідача про час і місце судового засідання та відсутності доказів неповажності причин його неявки у судове засідання. Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, зазначене порушення не виправив.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення місцевого і апеляційного господарських судів у справі № 925/1599/16, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 16.02.2018 року в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевірив правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо предметної юрисдикції та територіальної підсудності спору, що є предметом розгляду у даній справі, саме господарському суду Черкаської області. Своєю постановою суд касаційної інстанції також визнав наявними достатні підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Канівської міської ради у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи зазначене, суд доводи відповідача про непідвідомчість і непідсудність справи господарському суду Черкаської області визнає необґрунтованими і відхиляє.

Клопотання від 21.03.2019 року про закриття провадження у справі з підстав п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України представник відповідача обґрунтувала тим, що відповідач припинив підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.08.2018 року внесений запис № 2012526 про державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності, тому за правилами суб`єктної юрисдикції цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Відмовляючи в його задоволенні ухвалою суду від 21.03.2019 року (в протоколі судового засідання), суд прийняв до уваги, що спірні правовідносини сторін виникли із договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року, укладеного зі сторони відповідача як фізичною особою-підприємцем. Спір, що є предметом розгляду у цій справі, виник у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської (підприємницької) діяльності при виконанні договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року. Позов подано до суду 22.12.2016 року, а державна реєстрація припинення підприємницької діяльності відповідача проведена 30.08.2018 року.

Відповідно до статей 51, 52, 598- 609 ЦК, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідна зміна статусу відповідача відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у виді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - закриття провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

З огляду на викладене суд прийшов до висновку про відсутність підстав для припинення провадження у справі, при цьому керувався правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-125цс13, від 09.18.2017 у справі № 3-788г17, Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8728/18.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноматність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин справи, умов договору, вимог законодавства і доводів сторін суд вважає, що відповідач не виконав договірні зобов`язання щодо порядку сплати орендної плати за користування землею, тому вимоги про стягнення 263365 грн. 83 коп. боргу з орендної плати за землю, 540 грн. 96 коп. пені, 87133 грн. 10 коп. інфляційних втрат, 10771 грн. 70 коп. 3% річних судом визнаються обґрунтованими, доказаними і задовольняються в такому розмірі.

На підставі статті 129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - сплачений судовий збір пропорційно задоволеній частині позову у розмірі 5427 грн. 17 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Канівської міської ради Черкаської області, ідентифікаційний код юридичної особи 33362991, місцезнаходження: 19000, Черкаська область, м. Канів, вул. Олега Кошового, буд. 3 - 263365 грн. 83 коп. боргу з орендної плати за землю, 540 грн. 96 коп. пені, 87133 грн. 10 коп. інфляційних втрат, 10771 грн. 70 коп. 3% річних, 5427 грн. 17 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позову в частині вимог про стягнення 139093 грн. 65 коп. основного боргу, 14207 грн. 51 коп. пені, 43208 грн. 93 коп. інфляційних втрат, 7688 грн. 76 коп. 3% річних, 3062 грн. 98 коп. судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 03.07.2019 року.

Суддя В.М. Грачов