ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Справа№ 920/654/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 25.06.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 (повний текст складено 04.02.2019)

у справі №920/654/18 (суддя Котельницька В.Л.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «-Аларіт-»

третя особа-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

третя особа-2: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна

про визнання договору купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна від 28.05.2015 (зареєстрований у реєстрі за №1610) недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до ТОВ «-Аларіт-» про:

1) визнання недійсним нікчемного правочину - Договору купівлі-продажу часток об`єктів нерухомо майна, укладеного 28.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «-Аларіт-», посвідченого 28.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого у реєстрі за №1610;

2) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ТОВ «-Аларіт-» на об`єкти нерухомості, що зазначені за змістом позову.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення тимчасовою адміністрацією, запровадженою рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №107 від 28.05.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ», перевірки правочинів, вчинених позивачем протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було виявлено правочин, вчинений між позивачем та відповідачем, який є нікчемним з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки такий правочин має безоплатний характер, що зумовило неможливість виконання ПАТ «УПБ» зобов`язань перед іншими кредиторами, направлений на позачергове задоволення вимог одного з кредиторів неплатоспроможного банку, при його укладенні було допущено ряд порушень норм чинного законодавства України та обмежень, встановлених Національним банком України згідно постанови від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

У зв`язку з викладеним позивач просив суд першої інстанції визнати недійсним нікчемний правочин - договір купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна, укладеного 28.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «-Аларіт-» та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості за Товариством з обмеженою відповідальністю «-Аларіт-» на нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 24.09.2018 залучено до участі у справі №920/654/18 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (далі, третя особа-1) та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смоляніновe Олену Ярославівну як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (далі, третя особа-2).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 у справі №920/654/18 у позові відмовлено.

Приймаючи вказане рішення суд встановив, що доводи позивача щодо нікчемності договору купівлі-продажу часток об`єктів нерухомо майна, укладеного 28.05.2015 між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «-Аларіт-», посвідченого 28.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого у реєстрі за №1610, у зв`язку з наявністю підстав, визначених пунктами 1, 2, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та його недійсності в силу вимог статті 215 Цивільного кодексу України, є недоведеними, необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 у справі №920/654/18 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зводяться до наступного:

- постанова правління НБУ від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» є нормативно-правовим актом з обмеженим доступом і є обов`язковою до застосування, а відтак усі обмеження, встановлені у здійсненні діяльності ПАТ «УПБ», діяли саме з дня прийняття такої постанови, тобто з 30.04.2015. Висновки суду першої інстанції про те, що вказана постанова не є нормативно-правовим актом, оскільки містить гриф «Банківська таємниця», а є актом індивідуальної дії, та не є підставою для визнання правочинів недійсними, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України. Пунктом 3 постанови №293/БТ встановлено обмеження щодо діяльності ПАТ «УПБ», зокрема, не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд, відтак, оспорюваний правочин слід вважати укладеним з порушенням банком господарської компетенції;

- судом першої інстанції було проігноровано посилання позивача щодо неможливості проведення транзакцій з перерахування коштів в рахунок оплати нікчемного договору. Відповідач на момент укладення договору не мав відкритих рахунків у ПАТ «УПБ». Натомість, платіжне доручення №205 від 28.05.2015 на суму 21 115 587,15 грн. (оплата згідно договору) було оформлене від імені третьої особи (ТОВ «Розвиток-2012»), що мала відкриті рахунки у ПАТ «УПБ», на рахунок позивача. Таким чином, метою оплати договору за відповідача було відображення в балансі ПАТ «УПБ» штучної транзакції з переказу коштів від ТОВ «Розвиток-2012». Водночас, виконання вказаного платіжного доручення не вбачалось можливим, оскільки станом на 28.05.2015 залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» складав 291 732,91 грн.;

- не відповідають нормам чинного законодавства висновки суду першої інстанції про те, що положення постанови №293/БТ поширюються лише на міжбанківські перекази;

- судом першої інстанції неправомірно відхилено доводи позивача щодо нікчемності договору купівлі-продажу з підстав, визначених пунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки за наслідком дій з відчуження активів не було підвищено ані ліквідність, ані платоспроможність проблемного банку, що зумовило віднесення ПАТ «УПБ» до категорії неплатоспроможних;

- штучна оплата нікчемного договору здійснена третьою особою - ТОВ «Розвиток-2012», яке у період укладення відповідачем нікчемного договору з позивачем та відображення в балансі позивача штучних транзакцій з оплати нерухомого майна за відповідача, було кредитором позивача, оскільки мало залишки на своїх рахунках, відкритих у ПАТ «УПБ». При цьому, кінцевими бенефіціарними власниками (контролерами) ТОВ «Розвиток-2012» є дві фізичні особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, разом з тим, ОСОБА_3 мав значний вплив на ПАТ «УПБ», про що свідчить той факт, що останній був акціонером банку і фактично здійснював усі управлінські функції. Враховуючи такі обставини та факти, згідно з положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» ОСОБА_3 є контролером ПАТ «УПБ» та, відповідно, разом із ТОВ «Розвиток-2012», ТОВ «-Аларіт-» є пов`язаними особами з ПАТ «УПБ». Водночас, ПАТ «УПБ» уклав договір купівлі-продажу на заздалегідь невигідних для себе умовах, перебуваючи у важкому фінансовому становищі, маючи проблеми з ліквідністю, фактично вже будучи неплатоспроможним, з огляду на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Означене свідчить, що договір має ознаки нікчемності, визначені пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого договір є нікчемним, оскільки банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду 19.04.2019, зазначає, що твердження третьої особи-1, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. На думку відповідача, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у чіткій відповідності із встановленими фактичними обставинами справи. У відзиві позивач наголосив на наступному:

- постанова НБУ від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» не є нормативно-правовим актом, вона є актом індивідуальної дії, що розповсюджується на ПАТ «УПБ», а тому недодержання її приписів не може мати наслідком невідповідність договору купівлі-продажу положенням, передбаченим статтею 203 Цивільного кодексу України, вимогам чинності правочину;

- відповідно до статті 56 Закону України «Про Національний банк України» у редакції, чинній станом на дату прийняття постанови №293/БТ, нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України. Отже, якщо апелянт наполягає на тому, що постанова НБУ №293/БТ є нормативно-правовим актом, йому необхідно було надати докази її реєстрації в Міністерстві юстиції України та опублікування в одному з друкованих видань. Однак, станом на дату вчинення оспорюваного правочину дана постанова так і не була зареєстрована та опублікована;

- постанова НБУ №293/БТ заборонила позивачу здійснювати саме міжбанківські перекази через прямі кореспондентські рахунки, відкриті в інших банках та зобов`язала здійснювати міжбанківські розрахунки через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ. Отже, така заборона розповсюджувалась лише на позивача та лише щодо міжбанківських переказів;

- постанова є актом індивідуальної дії, оскільки не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, містить гриф «банківська таємниця» та не може встановлювати обов`язки та обмежувати права осіб, на яких дія такого акта не поширюється (в тому числі, з огляду на те, що він не міг бути відомий іншим особам, крім самого банку). Наслідком порушення акта індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до статті 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та постанови Правління НБУ №346 від 17.08.2012 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу», оскільки акт індивідуальної дії стосується конкретної особи. Постанова Правління Національного банку України №293/БТ від 30.04.2015 була прийнята стосовно позивача, внаслідок чого не може мати юридичних наслідків для відповідача, а також невідповідність укладеного договору вимогам постанови НБУ не визначено як підставу нікчемності за частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- доводи скаржника щодо безоплатності відчуження майна є безпідставними, оскільки відповідно до платіжного доручення №205 від 28.05.2015 на рахунок позивача було перераховано суму 21 115 587,15 грн., при цьому, ПАТ «УПБ» не було вчинено жодних дій, не направлено жодних повідомлень відповідачу у відповідності до пункту 1.12. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні №22 від 21.01.2004 про невиконання розрахункового документу або про відсутність/недостатність коштів на кореспондентському рахунку;

- ПАТ «УПБ» віднесено до категорії проблемних 30.04.2015, тобто за місяць до укладення оспорюваного правочину, а тому укладення договору не могло вплинути на визнання банку неплатоспроможним або спричинити неможливість виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, що виключає підставу нікчемності, встановленому пунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- твердження скаржника, що відповідач є пов`язаною з ПАТ «УПБ» особою, не підтверджуються жодними доказами, а ґрунтуються на особистих домислах позивача; станом на 28.02.2018 Банк не повідомляв відповідача про віднесення його до пов`язаних осіб;

- позивачем не надано документи та відомості, які підтверджують, що внаслідок укладення оспорюваного правочину ПАТ «УПБ» став неплатоспроможним або невиконання його зобов`язань стало неможливим.

Відзивів на апеляційну скаргу від позивача та третьої особи-2 до суду не надходило, що з огляду на положення статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2019 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі №920/654/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів: Буравльова С.І., Пашкіної С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2019 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору за її подання.

02.04.2019 третьою особою-1 подано до суду клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги із доказами сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №920/654/18 та призначено справу до розгляду на 14.05.2019.

Розпорядженням керівника апарату від 17.05.2019 №09.1-07/181/19 у зв`язку із призначенням головуючого судді (судді-доповідача) Власова Ю.Л. на посаду судді Верховного Суду згідно Указу Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07.05.2019 №195/2019) призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі №920/654/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Враховуючи вищевикладене, з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги визначеним складом суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 прийнято апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 у справі №920/654/18 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.; призначено справу до розгляду на 25.06.2019.

У судовому засіданні 25.06.2019 за результатами розгляду апеляційної скарги судом було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 25.06.2019 з`явилися представники позивача, відповідача та третьої особи-1.

Третя особа-2 у судове засідання 25.06.2019 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Крім того, у матеріалах справи міститься клопотання третьої особи-2 від 22.04.2019 про розгляд справи у її відсутності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи доказове наповнення матеріалів справи, відсутність визначених Господарським процесуальним кодексом України підстав для відкладення розгляду справи, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі третьої особи-2.

Представники позивача та третьої особи-1 у судовому засіданні 25.06.2019 підтримували доводи апеляційної скарги, просили оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.06.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги третьої особи-1 з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Постановою Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі, Постанова №293/БТ) до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» позивача віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів; із дня прийняття постанови та до кінця строку, визначеного нею, установлено для позивача обмеження, зокрема, не здійснювати будь-якого відчуження будівель і споруд позивача, окрім відчуження майна, що перейшло у власність позивача на підставі реалізації прав заставодержателя, за вартістю, що визначена за результатами оцінки, проведеної відповідно до вимог законодавства України незалежним суб`єктом оціночної діяльності, який включений до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності та відповідає критеріям, передбаченим абзацами 2-6 пункту 7 постанови Правління Національного Банку України від 25.09.2014 №602 «Про заходи щодо забезпечення повернення кредитів, наданих національним Банком України».

Пунктом 5 Постанови №293/БТ заборонено позивачу використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки.

Пунктом 6 Постанови №293/БТ зобов`язано позивача під час здійснення особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному Банку України (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами, Українською міжбанківською платіжною системою (УкрКарт) згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий центр»).

Постановою Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» позивача віднесено до категорії неплатоспроможних; визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ.

На підставі вказаної Постанови Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ФГВФО) прийнято рішення від 28.05.2015 за №107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ». Цим же рішенням ФГВФО з 29.05.2015 було розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 до 28.08.2015 (включно) та призначено уповноважену особу ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» Пантіну Л.О. (далі - Уповноважена особа).

28.05.2015 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (ПАТ «УПБ», позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «-Аларіт-» (ТОВ «-Аларіт-», відповідачем у справі) було укладено Договір купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрований у реєстрі за №1610 (далі, Договір купівлі-продажу), згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідача належні йому на праві власності:

1) 1/2 частки виробничих будівель та споруд, що розташовані за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Прикордонна (вул. Погранична), буд. 14. корпус 1, до складу яких входять:

дільниця з виробництва металопластикових вікон (літера Ц-І), загальною площею 898,8 кв.м;

дільниця з виробництва металопластикових вікон (літера У-І), загальною площею 198,7 кв.м;

навіс (літера у) (далі - Об`єкт нерухомості 1),

2) 93/200 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Сумська обл., м. Суми, вул. Прикордонна (вул. Погранична), буд, 14, до складу яких входять:

склад вапна (літера д1), загальною площею 2 164,1 кв.м;

склад цементу (літера д5), загальною площею 114,0 кв.м;

трансформаторна підстанція (літера ж2), загальною площею 77,0 кв.м;

матеріальний склад (літера З), загальною площею 334,8 кв.м;

залізнична вагова (літера з4), загальною площею 4,9 кв.м;

заправка (літера Р), загальною площею 84,9 кв.м;

трансформаторна підстанція (літера ж1);

адміністративно-побутовий корпус (літера Б1-ІІ), загальною площею 769,4 кв.м;

прибудова (літера г2-ІІ), загальною площею 42,4 кв.м;

склад ніздрюватого бетону (літера Г), загальною площею 6878,6 кв.м;

склад силікатної цегли (літера г1), загальною площею 43,3 кв.м;

перехід (літера г3), загальною площею 86,0 кв.м;

перехід (літера г4), загальною площею 114,9 кв.м;

склад піску (літера д2), загальною площею 478,9 кв.м;

відділення грохочення (літера д3), загальною площею 576,0 кв.м:

приймальня піску (літера д4), загальною площею 267,2 кв.м;

склад піску (літера д6), загальною площею 26,3 кв.м:

адміністративно-побутовий корпус цеху ніздрюватого бетону (літера Е-ІІ), загальною площею 1670,2 кв.м;

адміністративно-побутовий корпус цеху силікатної цегли з переходом та буфетом (літера И-ІІ, и1 и2), загальною площею 1472,6 кв.м;

вбиральні (літера з1, з2);

градирня (літера М1), загальною площею 90,2 кв.м;

компресорна (літера X), загальною площею 410,6 кв.м;

депо (літера X1), загальною площею 150,6 кв.м;

прохідна (літера Э1), загальною площею 23,4 кв.м;

прохідна (літера Э2), загальною площею 25,7 кв.м;

сарай (літера Э3);

огорожа (№ 1 -5) (далі - Об`єкт нерухомості 2),

3) 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі цеху ніздрюватого бетону (під ліг. А-І, а), загальною площею 12545,10 кв.м, що розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Погранична (Прикордонна), буд. 14 (далі - Об`єкт нерухомості 3).

4) 1/2 частину нежитлової будівлі, будівлі цеху силікатної цегли з прибудовами (під літ. Б), загальною площею 7545,40 кв.м, що розташована за адресою: Сумська область, м. Суми, вул. Погранична (вул. Прикордонна), буд. 14 (далі - Об`єкт нерухомості 4), (разом усі об`єкти нерухомості далі - Об`єкти нерухомості), а покупець прийняв у власність і сплатив за це оговорену даним договором грошову суму.

Відповідно до пункту 1.2. Договору купівлі-продажу вказані частки об`єктів нерухомості належать продавцю на підставі договору про задоволення іпотекодержателя від 26.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 6655.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості 1 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13477250 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3554910, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості 2 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13478413 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3555261, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 1.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості 3 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13480139 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3555815, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.

Проведено державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості 4 за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав за індексним номером 13481324 від 26 листопада 2013 року, номер запису про право власності 3556177, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.

Згідно пунктів 2.1.-2.3. Договору купівлі-продажу продаж часток об`єктів нерухомості, які є предметом цього договору, вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 21 115 587,14 грн., у тому числі ПДВ - 20% складає 3 519 264,52 грн. Договірна ціна сплачується покупцем у гривнях шляхом безготівкового переказу суми договірної ціни на рахунок продавця №361075783, відкритий у ПАТ «УПБ», ідентифікаційний код отримувача , МФО 300205, після укладення цього договору, але не пізніше ніж 27.05.2016. Покупець має право залучити для здійснення оплати вартості об`єктів нерухомості третіх осіб. Надходження договірної ціни, зазначеної в статті 2.1. договору, на рахунок продавця, вказаний в статті 2.2. цього договору, є єдиним та достатнім підтвердженням належного виконання покупцем своїх грошових зобов`язань за цим договором щодо оплати часток об`єктів нерухомості.

Пунктом 2.5. Договір купівлі-продажу визначено, що відповідно до відомостей, викладених у довідці, наданій 28.05.2015 №01-10/1549 ПАТ «УПБ», балансова вартість вищезазначених об`єктів нерухомості 17 596 322,62 грн.

Згідно з пунктом 2.6. Договору купівлі-продажу частки об`єктів нерухомості вважаються переданими від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі цих часток об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до платіжного доручення №205 (#23054448) від 28.05.2015 ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок позивача, зазначений у пункті 2.2. Договору купівлі-продажу від 28.05.2015, перерахувало грошові кошти у сумі 21 115 587,15 грн. (призначення платежу: передоплата за ТОВ «-Аларіт» згідно договору доручення 1/812-ДР від 28.05.2015 вартість нерухомого майна в м. Суми, вул. Прикордонна, 14, згідно з договором купівлі-продажу). Згідно відмітки банку на даному платіжному дорученні, банківську операцію проведено банком 28.05.2015.

Відповідно до акту приймання передачі до Договору купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна від 28.05.2015, об`єкти нерухомості, які становлять предмет цього договору, передані у власність відповідача.

Наказом Тимчасової адміністрації №26/ТА від 29.05.2015 встановлено здійснити в ПАТ «Український професійний банк» перевірку договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Український професійний банк» протягом одного року з дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів ( в тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На виконання своїх обов`язків, передбачених статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою, згідно з наказом від 29.05.2015 №26/ТА, було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «УПБ».

Пунктом 2 Протоколу №2 від 30.06.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу №26/ТА від 29.05.2015 вирішено визнати нікчемним в розумінні статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» укладений 28.05.2015 між сторонами у справі Договір купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна.

Повідомленням про нікчемність від 12.08.2015 №01-10/3856 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» Пантіною Л.О. було повідомлено відповідача про нікчемність згідно частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Договору купівлі-продажу. При цьому, згідно повідомлення про нікчемність від 12.08.2015 №01-10/3856, адресованого відповідачу, від останнього також вимагалось повернути у власність ПАТ «УПБ» нерухоме майно, що було предметом відчуження згідно договору, а також повернути всі оригінали та копії документів, що стосуються нерухомого майна.

28.08.2015 Правлінням Національного Банку України прийнято постанову №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УПБ»».

28.08.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», яким припинено здійснення тимчасової адміністрації позивача з 28.08.2015; відкликано всі повноваження тимчасового адміністратора позивача у провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банку відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіної Л.О. 28.08.2015.; розпочато процедуру ліквідації позивача з відшкодуванням з боку ФГВФО коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання з 31.08.2015 по 30.08.2016; призначено уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації позивача Пантіну Л.О. та делеговано їй повноваження ліквідатора позивача, визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на один рік по 30.08.2016.

18.08.2016 згідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1556 було продовжено до 30.08.2018 строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та повноваження ліквідатора ПАТ «УПБ» Пантіної Л.О.; рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.08.2017 вказані строки продовжено до 30.08.2018 включно.

Згідно рішення ФГВФО від 21.12.2017 №5462 уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» призначено Грошову С.В.

Факт визнання нікчемним Договору купівлі-продажу та наявність обов`язку повернути позивачу нерухоме майно (предмет договору) оригінали та копії документів, що стосуються нерухомого майна, відповідачем не визнається, що і стало підставою для звернення позивача до суду із позовом у даній справі, а ФГВФО до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 2 статті 207 Господарського кодексу України виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 Цивільного кодексу України, частина перша статті 207 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З`ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і Правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення (частина 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції на момент визнання ПАТ «УПБ» неплатоспроможним).

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право:

- продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

- повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній станом на дату укладення Договору купівлі-продажу) визначено перелік підстав, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, а саме:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до частин 4, 5 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, виконуючи обов`язки та здійснюючи повноваження, надані Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вказаними вище нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою Фонду на підставі наказу №26/ТА від 29.05.2015 було створено комісію з перевірки правочинів (інших договорів), за результатами роботи якої було прийнято рішення, оформлене протоколом від 30.06.2015 №2, про віднесення, зокрема, Договору купівлі-продажу від 28.05.2015 за реєстровим номером №1610 до нікчемних на підставі частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Після затвердження результатів роботи комісії Уповноважена особа Фонду на виконання вимог частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» направила відповідачу повідомлення від 12.08.2015 про нікчемність договору купівлі-продажу.

Як на одну із підстав нікчемності спірного договору, позивач у позові та третя особа-1 в апеляційній скарзі посилаються на те, що Договір купівлі-продажу був укладений із порушенням нормативно-правового акту НБУ, а саме постанови №293/БТ від 30.04.2015, а тому такий договір у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України є недійсним.

Із цього приводу колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

За змістом статті 2 Закону України «Про Національний банк України» банківське регулювання - одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства; банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

За приписами статті 7 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками; здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі.

Пунктом 2 частини 1 статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що державне адміністративне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

30.04.2015 Національним банком України було прийнято постанову №293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» та зобов`язано позивача здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентські рахунки.

Дана постанова, на яку посилається скаржник, містить гриф «Банківська таємниця», «Про банки і банківську діяльність» та постановою Національного Банку України №267 від 14.07.2006 про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, визначений термін «Банківська таємниця» і порядок доступу до неї.

Згідно пункту 7 частини 1 статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема, обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій, у тому числі операцій із пов`язаними з банком особами.

Пунктом 7.9. Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346 передбачено, що банк після прийняття рішення Національного банку про обмеження окремих видів здійснюваних банком операцій та протягом визначеного цим рішенням строку (або до визначеного терміну) укладає договори та здійснює операції, у тому числі згідно з договорами, виключно з урахуванням установлених обмежень.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобов`язані провадити свою діяльність відповідно до вимог нього Закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» нормативно-правові акти НБУ це нормативно-правові акти, що видаються НБУ в межах його повноважень на виконання цього та інших законів України.

Відповідно до пункту 1.2. Інструкції Правління Національного банку України від 20.12.1995 №313 «Про порядок підготовки, видання, реєстрації надсилання та систематизації нормативних документів Національного банку України» нормативний акт Національного банку України це офіційний документ, юридична форма правотворчої діяльності Національного банку України. Він містить правові норми з основних питань банківської діяльності, регулює відносини в межах банківської системи та містить у собі певні правила її діяльності. Нормативний акт є обов`язковим для виконання всіма банками, а також юридичними і фізичними особами під час здійснення банківських операцій.

Відповідно до частини 4 пункту 1.4. Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5, нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на положення статті 56 Закону України «Про Національний банк України» та акцентує увагу суду на тому, що нормативно-правові акти НБУ, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому НБУ.

Однак, вказана редакція статті 56 Закону України «Про Національний банк України» набрала чинності лише з 10.07.2015, а згідно чинної станом на час укладення Договору купівлі-продажу редакції статті 56 вказаного Закону Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом`якшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом) набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, підтверджується представниками учасників справи та вбачається із постанови Правління Національного банку України від 30.04.2015 №293/БТ, дана постанова містить гриф «Банківська таємниця», з підстав чого вона не була зареєстрована та оприлюднена у встановленому чинним законодавством порядку.

Належні, достатні та допустимі докази в підтвердження реєстрації вказаної постанови в Міністерстві юстиції України та оприлюднення у встановленому чинним законодавством України порядку станом на час розгляду справи по суті учасниками справи суду не подані, в матеріалах справи такі докази відсутні.

При цьому, аналіз наведених законодавчих актів дозволяє зробити висновок, що документи, які містять гриф «Банківська таємниця», є документами обмеженого доступу, про існування яких відповідачу не могло бути відомо.

З підстав наведеного, суд дійшов висновку про те, що постанова НБУ від 30.04.2015 №293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», яка не опублікована у встановленому чинними станом на час її прийняття порядку, стосується визначеного кола суб`єктів, а саме - позивача, оскільки встановлює ряд заборон і обмежень саме щодо нього, а відтак є актом індивідуальної дії.

Наслідком порушення такого акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення №346, однак не визнання правочину недійсним.

При цьому, слід врахувати і те, що невідповідність укладеного договору вимогам постанови НБУ не визначено як підставу нікчемності правочину за приписами частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання скаржника на обмеження господарської компетенції ПАТ «УПБ», а саме заборону на відчуження будь-яких будівель і споруд, зазначену в постанові Правління НБУ №293/БТ від 30.04.2015, суд вважає безпідставним, оскільки п. 1.2 оспорюваного договору вказано, що частки об`єктів нерухомості належить продавцю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за №6655. Тобто, майно за оспорюваним договором було набуте позивачем на підставі реалізації своїх прав, як заставодержателя, відтак заборона на відчуження будівель і споруд на даний випадок не розповсюджується.

Отже, оскільки постанова НБУ від 30.04.2015 року № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банк» є актом індивідуальної дії, що розповсюджується на ПАТ «УПБ», то недодержання її приписів не може мати наслідком невідповідність договору купівлі-продажу положенням, передбаченим статті 203 Цивільного кодексу України щодо вимог чинності правочину.

Стосовно посилань позивача у позовній заяві та скаржника в апеляційній скарзі на нікчемність договору купівлі-продажу від 28.05.2015 в силу пунктів 1, 2, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегія суддів зазначає наступне.

Позивач та третя особа-1 стверджують, що розрахунки за Договором купівлі-продажу від 28.05.2015 не були проведені через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України, відтак вбачається, що банк безоплатно здійснив відчуження майна (що відповідає ознаці нікчемності правочину, визначеній у пункті 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як вбачається із матеріалів справи, за купівлю нерухомого майна, яке було предметом договору від 28.05.2015, оплату за відповідача здійснила третя особа, що мала відкриті рахунки у ПАТ «УПБ», а саме - ТОВ «Розвиток-2012» згідно договору доручення, яке в період укладення оспорюваного договору та здійснення ним оплати було кредитором позивача, оскільки, мало залишки грошових коштів на своїх рахунках, відкритих у позивача.

У матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №205 від 28.05.2015, відповідно до якого на рахунок позивача було перераховано 21 115 587,15 грн., що підтверджує і сам скаржник в апеляційній скарзі.

Однак, третя особа-1 в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції проігнорував посилання позивача на неможливість проведення Банком транзакції з перерахування коштів в рахунок оплати нікчемного правочину, оскільки станом на 28.05.2015 залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» складав 291 732,91 грн.

За твердженнями скаржника, реально кошти у розмірі 21 115 587,15 грн. до ПАТ «УПБ» не надходили, натомість, відбулося коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових коштів, що свідчить по безоплатність такого правочину.

Скаржник, при цьому, посилається на положення пункту 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні №22 від 21.01.2004, який регулює алгоритм дій банку в разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта.

Колегія суддів відхиляє вищевказані доводи скаржника з огляду на наступне.

Пунктом 1.12. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні №22 від 21.01.2004 в редакції станом на 28.05.2015 передбачено, що Банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов`язаний:

- узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком;

- надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» (додаток 23);

- ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, даний пункт передбачає алгоритм дій банку через відсутність коштів на кореспондентському рахунку. Даний пункт жодним чином не стосується внутрішньобанківських переказів.

Жодних дій ПАТ «УПБ» вчинено не було, жодних повідомлень не направлено, доказів про здійснення таких дій позивачем до позовної заяви не надано, оскільки оплата відбулася в одному і тому самому банку, тобто відбувся внутрішньобанківський переказ. Це підтверджує, що для даного переказу не було необхідності використовувати кореспондентський рахунок.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний, зокрема, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком та не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати обмеження його права розпоряджатися грошима на власний розсуд.

Скаржник посилається на те, що ПАТ «УПБ» зобов`язано здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентські рахунки, однак пунктом 5 Постанови №293/БТ від 30.04.2015 ПАТ «УПБ» заборонено використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки.

Відповідно пункту 1 Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ №320 від 16.08.2006, кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку, філії іноземного банку для здійснення міжбанківського переказу коштів.

Тобто, такий рахунок може відкрити лише банківська установа. Кошти на такий рахунок може вносити лише банківська установа. Юридична або фізична особа не можуть напряму зараховувати кошти на кореспондентський рахунок та відкривати такий рахунок.

Для здійснення міжбанківських розрахунків ПАТ «УПБ» обов`язково необхідна наявність кореспондентського рахунку. Так як вищезазначеною постановою позивачу заборонено здійснювати розрахунки через прямі кореспондентські рахунки відкриті в інших банках, то пунктом 6 цієї постанови позивача було зобов`язано здійснювати розрахунки через один консолідований кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ.

Інструкція НБУ №320 від 16.08.2006 містить визначення консолідованого кореспондентського рахунку як кореспондентського рахунку, що відкритий у НБУ для роботи у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування. Модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в системі електронних платежів (СЕП) - сукупність механізмів і правил роботи СЕП, банку та його філій, згідно з якими виконується міжбанківський переказ через консолідований кореспондентський рахунок.

Таким чином, постановою №293/БТ від 30.04.2015 заборонено позивачу здійснювати міжбанківські перекази через прямі кореспондентські рахунки, відкриті в інших установах та зобов`язано здійснювати міжбанківські розрахунки через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ (і така заборона розповсюджувалась лише на позивача та лише щодо міжбанківських переказів).

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок за договором купівлі-продажу від 28.05.2015 проведений у межах одного банку, що не потребує використання кореспондентського рахунку, оскільки кореспондентський рахунок використовується лише у випадку проведення міжбанківських розрахунків.

Отже, оскільки вимога щодо проведення розрахунків через кореспондентські рахунки направлена лише на позивача, слід дійти висновку, що безоплатність даного правочину позивачем у даній справі не доведена.

При цьому, перерахування коштів з рахунку ТОВ «Розвиток-2012» в ПАТ «УПБ» не є правочином у розумінні статей 202, 626 Цивільного кодексу України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а є його виконанням, тому такі обґрунтування нікчемності договору поруки є недоцільними. Наявність на кореспондентських рахунках позивача грошових коштів у розмірі меншому ніж внесені за придбане майно, не дають підстав для висновку про те, що зобов`язання відповідача є невиконаними.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач в повідомленні про нікчемність, направленому відповідачу, вказував про нікчемність договору тільки на підставі пунктів 2, 3, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а не пункту 1.

Щодо підстав нікчемності укладеного договору купівлі-продажу згідно із пунктом 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, позивач, передавши у власність відповідача нерухоме майно, отримав за нього плату, обумовлену договором, оскільки судом встановлено, що ним було отримано кошти на його власний рахунок, зазначений у договорі.

Посилання скаржника на пункт 2 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким визначено, що банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, не відповідає дійсним обставинам справи та не має доказової бази, оскільки останнім не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до Господарського процесуального кодексу України на підтвердження його доводів і доказів того, що продане відповідачу нежитлове приміщення було єдиними активом останнього.

При цьому, як вбачається із встановлених судом обставин, ПАТ «Український професійний банк» віднесено до категорії проблемних 30.04.2015, тобто майже за місяць до укладення договору поруки від 28.05.2015 банк уже був проблемним, а 28.05.2015 постановою Правління НБУ віднесено ПАТ «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних, тобто у день укладення Договору купівлі-продажу, а тому укладення такого договору не могло вплинути на визнання банку неплатоспроможним або спричинити неможливість виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням Договору купівлі-продажу та визнанням ПАТ «Український професійний банк» неплатоспроможним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №911/3880/15.

Із приводу посилань скаржника на порушення пунктів 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до яких якщо банк уклав правочини (у тому числі - договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, а також банк уклав правочини з пов`язаною особою банку на умовах, що не є поточними ринковими умовами, то вказані правочини визнаються недійсними з моменту їх укладення, слід зазначити наступне.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору купівлі-продажу часток об`єктів нерухомого майна від 28.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за реєстровим № 1610, покупцем є відповідач - ТОВ «-Аларіт-».

Кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, які мають підтверджені в встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника. Водночас, будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що ТОВ «-Аларіт-» є кредитором ПАТ «УПБ» до матеріалів справи не надано.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність»

пов`язаними з банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. Банк зобов`язаний подавати Національному банку України інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Як зазначає відповідач, на день укладення оспорюваного правочину останній не мав грошових коштів на рахунках, відкритих в ПАТ «УПБ», не надавав жодного забезпечення чи поруки за виконання ПАТ «УПБ» своїх зобов`язань перед третіми особами, не був ані акціонером, ані кредитором банку.

Приписами частини 2 статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк зобов`язаний подавати Національному банку України інформацію про пов`язаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Скаржник зазначає, що кінцевим власником ТОВ «Розвиток-2012» був гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 , при цьому гр. ОСОБА_3 мав значний вплив на позивача, оскільки був його акціонером та фактично здійснював управління банком, проте позивачем не подано жодних належних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження пов`язаності відповідача із позивачем, а також повідомлення про таку пов`язаність Національного Банку України в порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що станом на дату укладення Договору купівлі-продажу від 28.05.2015 існувало рішення комісії НБУ про визнання ОСОБА_3 та відповідача пов`язаними з банком особами.

Таким чином, твердження скаржника щодо нікчемності оспорюваного договору на підставі пунктів 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не відповідають дійсним обставинам справи, та є лише припущеннями позивача.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача щодо нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ПАТ «УПБ» та ТОВ «-Аларіт-», нотаріально посвідченого 28.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого у реєстрі за №1610, у зв`язку з наявністю підстав, визначених пунктами 1, 2, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та його недійсності в силу вимог статті 215 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів також зазначає, що позивач просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості, які є предметом договору купівлі-продажу від 28.05.2015.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Втім, позовна вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є похідною від вимоги про визнання недійсним нікчемного правочину, а тому за відсутності доказів на підтвердження нікчемності Договору купівлі-продажу від 28.05.2015 та, відповідно, встановлення судом відсутності підстав вважати даний договір нікчемним і недійсним, відсутні і підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги у даній справі не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності (аналогічне викладене у відзиві на апеляційну скаргу) та клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, які були заявлені під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що наслідки спливу строків позовної давності застосовуються судом за заявою відповідача лише у випадку встановлення наявності порушеного права позивача, що у даному випадку не встановлено.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені третьою особою-1 в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 у справі №920/654/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 25.01.2019 у справі №920/654/18 залишити без змін.

Матеріали справи №920/654/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09.07.2019.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка