ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.07.2019 Справа № 905/925/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши справу

за позовом: Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», м. Харків, Харківська область

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування», м. Краматорськ, Донецька область

про стягнення неустойки у розмірі 74520,00грн,

Представники учасників справи:

від позивача: Романченко В.В. адвокат за довіреністю від 02.01.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2461 від 19.03.2012.

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», м. Харків, Харківська область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування», м. Краматорськ, Донецька область, про стягнення неустойки у розмірі 74520,00грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором підряду №1 від 15.09.2017 в частині порушення строків виконання підрядних робіт. Як пояснено представником позивача, заявлену до стягнення пеню нараховано позивачем за 180 днів з 27.12.2017 по 24.06.2018 включно.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження. Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 23.05.2019; судове засідання призначене на 11.06.2019 з подальшим оголошенням перерви до 02.07.2019.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що неможливість проведення робіт у визначені договором строки обумовлено виникненням обставин непереборної сили, а саме, загрузкою виробничих потужностей, про які було повідомлено позивача листами №23т/1220 від 20.12.2017, 23сп/125 від 02.02.2018, №23сп/273 від 02.03.2018, №23тп/828 від 14.06.2018. Проти стягнення неустойки заперечує, посилаючись на сплив встановленого ст.258 Цивільного кодексу України річного строку позовної давності та зазначає про відсутність обставин, що переривають перебіг позовної давності.

05.07.2019 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання відповідача про долучення документів на підтвердження судових витрат (вх.№04-27/1433) з накладенням електронного цифрового підпису.

У судовому засіданні 05.07.2019, призначеному на 9:30год, судом було оголошено перерву до 05.07.2019 о 15:00год. У судове засідання з`явився представник позивача, підтримав позовні вимоги; проти стягнення витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, заперечив. Відповідач представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Виходячи з того, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

15.09.2017 між позивачем, Публічним акціонерним товариством «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» (замовник) та відповідачем, Публічним акціонерним товариством «Краматорський завод важкого верстатобудування» (підрядник), був укладений договір підряду №1, відповідно до п.1.1 якого підрядник зобов`язався виконати роботи з механічної обробки на території ПАТ «КЗВВ» (адреса вул. Олекси Тихого, 6, м. Краматорськ, Донецька область, 84306), згідно специфікацій, які є невід`ємною частиною цього договору, а замовник прийняти та оплатити виконану роботу в порядку та строки, встановлені цим договором.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судом було встановлено, що на час звернення до суду з позовом позивач та відповідач змінили найменування: позивач на Акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», а відповідач на Приватне акціонерне товариство «Краматорський завод важкого верстатобудування».

Вартість робіт за договором складається з сум, вказаних в специфікаціях до даного договору (п.2.1 договору).

Пунктом 2.3 договору передбачено порядок оплати, а саме: 100% протягом 10 банківських днів після підписання остаточного акту здачі-приймання виконаних робіт та виставлення рахунку на оплату на електронну адресу. Приймання виконаних робіт здійснюється на території підрядника.

Відповідно до п. 3.1 підрядник зобов`язується розпочати виконання робіт за договором протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання договору підряду та поставки заготівок на виробничі площі підрядника.

Підрядник зобов`язується повністю завершити роботи по даному договору в строк, оговорений специфікаціями. Підрядник має право достроково виконати роботи (п.3.2 договору). Датою закінчення робіт вважається дата підписання сторонами остаточного акту здачі-приймання виконаних робіт (п.3.3 договору). Збільшення строку виконання робіт за цим договором допускається тільки за письмовим узгодженням з замовником (п.3.4 договору).

Згідно з п.п. 6.1, 6.2 договору приймання виконаних робіт оформлюється актом здачі-приймання виконаних робіт, оформленим та зареєстрованим у відповідності з Податковим кодексом України. Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня пред`явлення підрядником актів здачі-приймання виконаних робіт прийняти виконані роботи, підписавши акти або мотивувати відмову від приймання робіт. Якщо протягом 10 робочих днів після вручення актів замовник претензій по якості роботи не пред`явив, зобов`язання підрядника вважаються виконаними.

Відповідно до п.п. 4.1.1, 4.1.2 договору підрядник зобов`язаний приступити до виконання робіт у строки, зазначені в розділі 3 п. 3.1 даного договору; виконати та завершити всі роботи в строки, зазначені в розділі 3 п. 3.2 даного договору.

У випадку порушення строків початку та завершення робіт, вказаних в даному договорі, підрядник зобов`язується сплатити неустойку у розмірі 0,3% від вартості несвоєчасно виконаних робіт за відповідною специфікацією за кожний день прострочення (п.7.4 договору).

Строк дії договору до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 8.5 договору).

Як встановлюється матеріалами справи, в межах договору підряду №1 від 15.09.2017 сторонами було підписано специфікацію №1, відповідно до якої відповідач зобов`язався виконати роботи з механічної обробки, а позивач прийняти їх та оплатити наступні вироби: корпус 2КПЛ.02.02.100 СБ; сума за специфікацією складає 115000,00грн, сума НДС 20% складає 23000,00грн, всього 138000,00грн; замовник постачає та передає заготовки 2КПЛ.02.02.101 Корпус ст. 35ХГСЛ на територію підрядника на власному автомобільному транспорті та за свій рахунок; після виконання робіт замовник забирає деталі на власному автомобільному транспорті та за свій рахунок; строк виконання робіт 75 календарних днів з моменту підписання цієї специфікації та поставки заготівок на територію підрядника.

У виконання умов договору підряду №1 від 15.09.2017 та специфікації №1 від 15.09.2017 замовник передав, а підрядник прийняв для проведення механічної обробки корпусних деталей, наступний комплект деталей, зокрема, корпус 2КПЛ.02.02.101 у кількості 1 шт., що підтверджується актом приймання-передачі від 12.10.2017.

Вказаний акт підписаний повноважними представниками сторін без зауважень, містить посилання на договір підряду №1 від 15.09.2017 та специфікацію №1 від 15.09.2017, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст. 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймається судом як такий, що підтверджує належне виконання позивачем умов договору підряду №1 від 15.09.2017 в частині поставки заготовок на територію підрядника та прийняття їх відповідачем.

Як зазначає відповідач, листами №23т/1220 від 20.12.2017, 23сп/125 від 02.02.2018, №23сп/273 від 02.03.2018, №23тп/828 від 14.06.2018 позивач повідомлявся про неможливість виконання робіт у строки визначені договором №1 від 15.09.2017 та специфікацією №1 від 15.09.2017 у зв`язку з загрузкою виробничих потужностей.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №443 від 06.02.2019 про термінове (протягом семи днів з моменту отримання цієї претензії) виконання роботи з механічної обробки корпусу креслення 2КПЛ.02.02ю100СБ та повідомлення про їх 100% готовність, а також сплатити передбачені договором штрафні санкції, як стверджує позивач, будь-яких дій з боку відповідача щодо виконання робіт та сплати штрафних санкцій здійснено не було.

Порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині своєчасного виконання робіт у встановлений договором та специфікацією строк стали підставою для нарахування позивачем на підставі п. 7.4 договору неустойки за період з 27.12.2017 по 24.06.2018, тобто в межах строку дії договору, виходячи з договірної вартості робіт (п.1 специфікації №1 від 15.09.2017), у загальному розмірі 74520,00грн. Розглядаючи позов про стягнення нарахованої позивачем неустойки, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Аналіз укладеного сторонами договору №1 від 15.09.2017 дозволяє зробити висновок, що останній за своєю правовою природою є договором підряду, отже, правовідносини сторін підпадають під регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як визначено ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідач передбачені договором підряду №1 від 15.09.2017 роботи у строк, встановлений п.3.1 договору №1 від 15.09.2017 та п.5 специфікації №1 від 15.09.2017, не виконав. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на наявність обставин непереборної сили, зокрема, загрузка виробничих потужностей, про які позивач повідомлявся листами №23т/1220 від 20.12.2017, 23сп/125 від 02.02.2018, №23сп/273 від 02.03.2018, №23тп/828 від 14.06.2018, що обумовили неможливість проведення робіт у визначені договором строки, судом не приймаються до уваги, з огляду на таке.

За приписами ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Нормами ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із нормами ст. 218 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Як визначено у п. 7.3 договору сторони звільняються від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вони обумовлені обставинами непереборної сили. Сторона, яка не може виконати своїх зобов`язань з цих причин, повинна інформувати іншу сторону не пізніше 7-ми денного строку після їх виникнення. Несвоєчасність інформації лишає право на ці причини в подальшому. Наявність в діях обставин непереборної сили приймається до уваги при наявності документів компетентних органів, підтверджуючих такі обставини.

Відповідно до ч.4 ст. 219 Господарського кодексу України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Суд звертає увагу, що для підтвердження обставин, за яких особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до змісту ст. 218 Господарського кодексу України, необхідно довести: наявність обставин непереборної сили, їх надзвичайний характер, неможливість попередити за даних умов завдання шкоди та причинний зв`язок між цими обставинами та понесеними збитками.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За змістом ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як зазначено в п. 7.3 договору наявність в діях обставин непереборної сили приймається до уваги при наявності документів компетентних органів, підтверджуючих такі обставини.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи компетентних органів, які б підтверджували виникнення обставин непереборної сили.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, передбачених чинним законодавством України та договором підряду №1 від 15.09.2017, для підтвердження обставин, на які відповідач посилається як на підставу для звільнення від відповідальності за порушення прийнятих на себе за договором зобов`язань.

Укладаючи договір підряду №1 від 15.09.2017, відповідач мав усвідомлювати всі ризики його невиконання (неналежного виконання, виконання з порушенням) та свідомо, з доброї волі, погодився на його умови, і на заходи які забезпечують належне виконання цих зобов`язань.

Своєчасне невиконання відповідачем погоджених сторонами робіт є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з виконання робіт у строк, встановлений договором №1 від 15.09.2017 та специфікацією №1 від 15.09.2017, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Як свідчать матеріали справи, нарахування заявленої до стягнення в межах даного позову неустойки у розмірі 74520,00грн на підставі п.7.4 договору зумовлено порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором підряду в частині своєчасного виконання робіт за договором.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п. 7.4 договору №1 від 15.09.2017, за умовами якого у випадку порушення строків початку та завершення робіт, вказаних в даному договорі, підрядник зобов`язується сплатити неустойку у розмірі 0,3% від вартості несвоєчасно виконаних робіт за відповідною специфікацією за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачений період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як визначено п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Аналіз умов договору №1 від 15.09.2017 свідчить про відсутність договірних умов щодо збільшення строку позовної давності в порядку, визначеному ст. 259 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач, в свою чергу, зазначає про те, що відповідач визнав наявність обов`язку виконання робіт за договором підряду №1 від 15.09.2017, шляхом звернення до позивача з листами (арк. справи 18-22), в яких зазначив про неможливість виконання робіт у строки встановлені договором та просив продовжити термін виконання робіт, що призвело до переривання перебігу позовної давності, а порушення права позивача відбулося саме з 27.12.2017, а отже позивач звернувся з позовом в межах строків позовної давності.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Згідно з абз. 5 п. 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

У ході розгляду справи позивач не довів належними і допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує переривання чи зупинення перебігу позовної давності.

Поважних причин пропуску строку позовної давності стосовно вимог про стягнення неустойки, за наявності яких порушене право підлягає захисту, позивач суду не навів.

За приписами ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що судом встановлено факт порушення права позивача з 27.12.2017, суд приходить до висновку про те, що звернувшись з позовом за захистом порушеного права 22.05.2019, строк позовної давності, встановлений ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої до 21.05.2018 включно, є таким, що пропущений позивачем.

Здійснивши перерахунок неустойки з дотриманням вимог п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та з урахуванням заяви відповідача про пропуск позивачем встановленої ст.258 Цивільного кодексу України спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки, про що йдеться у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність вимог в частині стягнення неустойки у сумі 14076,00грн за період з 22.05.2018 по 24.06.2018.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений позивачем платіжним дорученням від 08.05.2019 №13251, у сумі 1921,00грн, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, у сумі 17747,02грн суд зазначає, що за змістом ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд зауважує, що письмових заяв щодо розподілу судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, відповідачем до матеріали справи не надано. Відповідачем заявлено попередній розрахунок витрат на загальну суму 20000грн та заявлене клопотання про долучення документів на підтвердження судових витрат.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України понесені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд дотримується позиції, що необхідною умовою для вирішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи (постанови КГС ВС від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18).

З огляду на відсутність фінансових документів, що свідчать про перерахування відповідачем коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги (квитанцій про оплату послуг адвоката; видаткових касових ордерів; платіжних доручень тощо) суд дійшов висновку про непідтвердження відповідачем фактичного здійснення ним судових витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зауважує, що не розцінює копії фіскальних чеків ФН, ФН, додані до клопотання відповідача про доручення документів на підтвердження судових витрат, з причини відсутності доведення належними доказами понесення цих витрат саме відповідачем у справі та саме у зв`язку з розглядом даної справи.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи, з причини їх недоведеності відповідачем.

При цьому, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, присуджуючи, згідно з якою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», м. Харків, Харківська область, до Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування», м. Краматорськ, Донецька область, про стягнення неустойки у розмірі 74520,00грн, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, б.6, ) на користь Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» (61001, м. Харків, вул. Світло Шахтаря, 4/6, ) неустойку за договором №1 від 15.09.2017 у розмірі 14076,00грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 362,86грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 05.07.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 09.07.2019.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова