РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2019Справа № 910/4023/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (04111, місто Київ, Шевченківський район, вулиця Черняховського, будинок 29; ідентифікаційний код 41323412)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, Печерський район, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815)

про стягнення 37 974,71грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 37 974,71 грн, з яких: 32 370,47 грн - пеня, 5 604,44 грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне здійснення відповідачем розрахунку за товар, поставлений позивачем на підставі договору поставки № ПВРЗ(ВМТП-18.286)ю від 20.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/4023/19, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

17.04.2019 до відділу автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярії) суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано повного переліку документів на підставі яких відповідач сплачує кожну партію товару, а саме рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної, документів якості, податкової накладної. Окрім того, позивач має підтвердити час реєстрації податкової накладної, адже згідно договору, оплата проводиться не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару, але не раніше реєстрації податкової накладної та надав свій контррозрахунок пені та 3% річних за договором. У відповідності до статті 233 Господарського кодексу України просить зменшити розмір штрафних санкцій. Також, зазначив про недотримання позивачем обов`язкового досудового врегулювання спору, як то передбачено приписами господарського процесу та договором. Щодо адвокатських витрат позивача у розмірі 10 000,00 грн, відповідач зазначив про їх необґрунтованість, у зв`язку з відсутністю доказів їх надання, які, окрім того, мають бути співрозмірними із складністю справи та виконанням адвокатом робіт (надання послуг).

06.05.2019 до канцелярії суду представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій зазначено що твердження відповідача про відсутність вказівки те, за який саме товар та на підставі яких документів відповідач розраховувався з порушенням строків спростовується наданими до позовної заяви документами. Також позивач звертає увагу, що він неодноразово намагався досудовим шляхом врегулювати спір та проводив переговори з керівництвом відповідача, однак це виявилось безрезультатно.

20.05.2019 до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач повторно заявив про недотримання позивачем умов Договору та вимог чинного законодавства щодо досудового врегулювання спору та неподання позивачем всіх необхідних документів та доказів разом з позовною заявою. Окрім того, відповідач зазначив, що позивачем при здійсненні розрахунку заявлених до стягнення штрафних санкцій допущено арифметичні помилки внаслідок помилкового нарахування пені та 3% річних за дні, в які було здійснено відповідачем оплати. Заявлені вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн відповідач заперечує з підстав аналогічних викладеним у відзиві.

23.05.2019 до канцелярії суду представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 25 564,57 грн та 3% річних у розмірі 4 483,80 грн.

Дослідивши матеріали справи та подану представником позивача заяву про зменшення позовних вимог, суд зазначає наступне.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, дотримуючись вище наведених норм процесуального законодавства, суд дійшов висновку про прийняття заяви позивача про зменшення позовних вимог та вирішив здійснювати подальший розгляд справи у межах заявлених позовних вимог з урахуванням зменшення, а саме про стягнення з відповідача пені у розмірі 25 564,57 грн та 3% річних у розмірі 4 483,80 грн

20.06.2019 представником позивача до канцелярії суду подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій заявник просить стягнути з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та надає докази понесення таких витрат.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" (далі - позивач, постачальник, Товариство) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - відповідач, покупець, Залізниця) укладено Договір поставки № ПВРЗ(ВМТП-18.286)ю (далі - Договір), відповідно до пунктів 1.1, 1.3 якого постачальник зобов`язався поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі Товар, відповідно до специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною Договору, а покупець зобов`язався прийняти цей Товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов Договору. Кількість і асортимент товару передбачається у специфікації № 1, яка додається до Договору (Додаток № 1).

Вантажоодержувачем та платником Товару є філія "Панютинський вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (пункт 1.7 Договору).

Пунктом 3.1 встановлено, що покупець оплачує поставлений постачальником Товар за ціною вказаною у специфікації № 1 (додаток № 1), з якої вбачається, що загальна вартість погодженого асортименту Товару складає 4 014 528,00 грн (з урахуванням ПДВ).

Форма розрахунків погоджена сторонами як безготівкова (пункт 4.1 Договору).

При цьому, пунктом 4.2 Договору сторонами унормовано, що покупець оплачує постачальнику кожну партію прийнятого Товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки Товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку - фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар. У документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній повинен бути код Товару згідно УКТ ЗЕД.

У пункті 5.1.1 Договору сторони погодили, що постачальник здійснює поставку Товару на умовах СРТ Україна, вул. Заводська, 5, смт. Панютине, м. Лозова, Харківська обл., (відповідно до Інкотермс 2010). Товар поставляється транспортом постачальника за рахунок постачальника на склад покупця не пізніше 5 календарних днів з дня направлення повідомлення, передбаченого пунктом 5.1.2 Договору. На постачальника покладаються обов`язки щодо завантаження та всі ризики і втрати такого завантаження.

В свою чергу, відповідно до умов пункту 5.1.2 Договору необхідною умовою поставки Товару є тільки письмове повідомлення покупця постачальнику на відвантаження Товару в кількості та вартості постачання з рахуванням толерансу -/- 10 % від заявленої кількості товару.

Права та обов`язки сторін закріплені у розділі 6 Договору.

Так, відповідно до пункту 6.1 Договору покупець зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари (пункт 6.1.1 Договору); приймати поставлені товари згідно видаткової накладної на відвантажений товар (пункт 6.1.2 Договору).

Згідно пункту 6.2.4 Договору покупець має право, зокрема, повернути рахунок постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у пункті 4.2 розділу ІV цього Договору (відсутність печатки, підписів, тощо).

Пунктом 6.3 Договору установлені обов`язки постачальника, а саме: забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим Договором (п. 6.3.1 Договору); забезпечити поставку товарів, якість яких відповідає умовам, установленим розділом ІІ цього договору (п. 6.3.2 Договору); надати покупцю на узгодження податкову накладну в електронному вигляді до її реєстрації в ЄРПН засобами програми "M.E.Doc", після узгодження податкову накладну зареєструвати у встановлений законом термін в ЄРПН та надати її покупцю в електронному вигляді через програму "M.E.Doc".

У свою чергу, відповідно до пункту 6.4.1 Договору постачальник має право: своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлені товари.

Відповідальність покупця встановлена пунктом 7.3 Договору, а саме: за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Щодо вирішення спорів за цим договором сторони погодили наступне. Усі спори та розбіжності, які виникають між сторонами за цим Договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. Досудовий порядок врегулювання спорів є обов`язковий (пункт 9.1 Договору). Також, пунктом 9.2 Договору передбачено, що усі спори між сторонами, з яких не було досягнуто згоди, розв`язуються у відповідності до законодавства України в Господарському суді за місцем знаходження відповідача.

За приписами пункту 10.1 Договору передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного виконання.

На виконання умов укладеного договору постачальник здійснив поставку узгодженого Товару покупцю, а саме:

- за видатковою накладною № 650 від 08.06.2018 на суму 453 139,85 грн;

- за видатковою накладною № 661 від 11.06.2018 на суму 561 532,10 грн;

- за видатковою накладною № 662 від 11.06.2018 на суму 564 543,00 грн;

- за видатковою накладною № 670 від 11.06.2018 на суму 553 503,05 грн;

- за видатковою накладною № 671 від 11.06.2018 на суму 554 506,68 грн;

- за видатковою накладною № 683 від 13.06.2018 на суму 321 413,15 грн;

- за видатковою накладною № 690 від 13.06.2018 на суму 520 383,19 грн;

- за видатковою накладною № 782 від 30.07.2018 на суму 482 370,64 грн.

Однак, як зазначає позивач, в порушення умов укладеного Договору відповідачем здійснено розрахунок поза межами 10 банківських днів з дати поставки товару за зазначеними накладними (в редакції позовних вимог з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), як то передбачено пунктом 4.2 Договору, а саме:

- за видатковими накладними № 650, 661, 662, 670, 671, 683, 690 розрахунок здійснено 13.07.2018

- за видатковою накладною № 782 розрахунок здійснено 15.08.2018.

У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови Договору та несвоєчасно розрахувався за отриманий Товар згідно зазначених видаткових накладних, позивачем нараховано штрафні санкції на загальну суму 30 048,37? грн, з яких: пеня складає 25 564,57 грн та 3% річних - 4 483,80 грн.

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає про те, що оплата за поставлений Товар має бути здійснена протягом 10 календарних днів, але не раніше реєстрації податкової накладної, як то передбачено умовами договору. Так, позивач не робить вказівки про дати реєстрації податкових накладних, а також, що він виконаний поза межами строку передбаченого пунктом 4.2 Договору, що свідчить про не вірний та не обґрунтований розрахунок заявленої суми. Окрім того, зазначає про недотримання позивачем процедури досудового порядку врегулювання спору, на підставі чого просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських, згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України та у відповідності до приписів статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 712 Цивільного кодексу України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 2, 3 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Судом встановлено, що у відповідності до умов Договору поставки № ПВРЗ(ВМТП-18.286)ю від 20.04.2018, за період з червня по серпень 2018 року позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято Товар на загальну суму 4 011 391,66 грн, про що свідчать належним чином оформлені, підписані уповноваженими представниками сторін видаткові накладні № № 650 від 08.06.2018 на суму 453 139,85 грн, № 661 від 11.06.2018 на суму 561 532,10 грн, № 662 від 11.06.2018 на суму 564 543,00 грн, № 670 від 11.06.2018 на суму 553 503,05 грн, № 671 від 11.06.2018 на суму 554 506,68 грн, № 683 від 13.06.2018 на суму 321 413,15 грн, № 690 від 13.06.2018 на суму 520 383,19 грн, № 782 від 30.07.2018 на суму 482 370,64 грн.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що покупець оплачує постачальнику кожну партію прийнятого товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку - фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Тобто, між сторонами було погоджено оплату товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, АЛЕ не раніше реєстрації податкової накладної і саме дата її реєстрації і є початком відліку для виникнення обов`язку у відповідача оплатити отриманий товар.

Так, на підставі квитанцій про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що:

- податкова накладна від 08.06.2018 № 22 на суму 453 139,85 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 26.06.2018 за № (за видатковою накладною № 650 від 08.06.2018);

- податкова накладна від 11.06.2018 № 23 на суму 561 532,10 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 27.06.2018 за № (за видатковою накладною № 661 від 11.06.2018);

- податкова накладна від 11.06.2018 № 24 на суму 564 543,00 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 27.06.2018 за № (за видатковою накладною № 662 від 11.06.2018);

- податкова накладна від 11.06.2018 № 25 на суму 553 503,05 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 27.06.2018 за № (за видатковою накладною № 670 від 11.06.2018);

- податкова накладна від 11.06.2018 № 26 на суму 554 506,88 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 27.06.2018 за № (за видатковою накладною № 671 від 11.06.2018);

- податкова накладна від 13.06.2018 № 27 на суму 321 413,15 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 30.06.2018 за № (за видатковою накладною № 683 від 13.06.2018);

- податкова накладна від 13.06.2018 № 28 на суму 520 383,19 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 30.06.2018 за № (за видатковою накладною № 690 від 13.06.2018);

- податкова накладна від 30.06.2018 № 15 на суму 482 370,64 грн згідно квитанції про реєстрацію податкової накладної зареєстрована в реєстрі 10.08.2018 за № (за видатковою накладною № 782 від 30.06.2018).

Зазначені дані щодо реєстрації податкових накладних також підтверджені витягом з Єдиного реєстру податкових накладних № 549037 (на запит від 05.04.2019 № 549037), наданим до матеріалів справи разом із відзивом.

Таким чином, враховуючи умови укладеного Договору, а саме його пункт 4.2 та дати здійснення оплат за отриманий товар і копію банківської довідки № 015-01-3/126 від 13.03.2019 щодо перерахунку коштів за укладеним Договором, позивачем доведено факт виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з пропуском погодженого сторонами строку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

При цьому, дотримання строку виконання є одним з критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання (статті 610, 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. За приписами статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені, штрафу.

Пунктом 7.3 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми несплаченої вартості товару.

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення строків оплати товару, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 7.3 Договору нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 25 564,57 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що у ньому допущені помилки при визначенні початку періоду нарахування пені, оскільки обов`язок здійснити перерахунок коштів у відповідача виникає з дня реєстрації податкової накладної, а не протягом 10 банківських днів з дня поставки товару, а також помилково враховано день оплати в кількість прострочених днів.

З огляду на наведене вище суд вбачає, що вірними для нарахування штрафних санкцій (пені та 3% річних) є:

- за видатковою накладною № 650 - з 27.06.2018 по 12.07.2018

- за видатковими накладними № 661, 662, 662, 670, 671 - з 29.06.2018 по 12.07.2018

- за видатковими накладними № 683, 690 - з 01.07.2018 по 12.07.2018

- за видатковою накладною № 782: з 11.08.2018 по 14.08.2018

Тож, за розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 24 358,33 грн.

В іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині суми, оскільки при розрахунку позивачем було допущено помилку під час визначення періодів нарахування, а саме дати початку та дати закінчення прострочення.

Тож, за перерахунком суду, сума 3 % річних за прострочення відповідачем оплати поставленого Товару в розрізі кожної окремої накладної становить 3 924,02 грн, а відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи відповідача про порушення позивачем пункту 9.1 Договору, яким передбачено, що усі спори та розбіжності, які виникають між сторонами за цим Договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів, а також про те, що досудовий порядок врегулювання спорів є обов`язковий, не приймаються судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин.

Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Крім того, згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні № 15-рп/2002 від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як й інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно частин 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, у зв`язку з невчасним виконанням відповідачем обов`язку щодо оплати Товару за Договором, є правом позивача, яке не може бути обмежене з огляду на встановлене у пункті 9.1 Договору обов`язкове досудового врегулювання спору.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про здійснення оплати за отриманий товар вчасно, як то унормовано пунктом 4.2 укладеного Договору.

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на помилки, які допустив позивач під час проведення розрахунку пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно розподілу витрат позивача по оплаті правової допомоги в розмірі 10 000, 00 грн слід зазначити таке.

Положеннями статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відшкодування витрат позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Судом встановлено, що позивачем у позовній заяві було надано орієнтовний розрахунок витрат, які останній очікував понести у зв`язку з розглядом даної справи. Також, 20.06.2019 (до прийняття судом рішення у даній справі) позивачем було подано до суду заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат позивачем було надано належним чином завірені копії Договору про надання правової допомоги № 11-20/19-ЮО від 11.02.2019, Акту приймання-передачі наданих послуг № 39 від 04.06.2019 до зазначеного Договору, оригінал платіжного доручення № НД2465 від 14.06.2019 на суму 10 000,00 грн, оригінал ордеру серії КС № 413398 від 01.03.2019 та належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують повноваження адвоката Єрмак Л. Б.

Водночас, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, витрати позивача на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота Україна" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення пені у розмірі 25 564,57 грн та 3% річних у розмірі 4 483,80 грн ( з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сота України" (04111, м. Київ, вул. Черняховського, буд. 29; ідентифікаційний код 41323412) пеню у розмірі 24 358,33 грн (двадцять чотири тисячі триста п`ятдесят вісім гривень 33 копійки), три відсотка річних у розмірі 3 924,02 (три тисячі дев`ятсот двадцять чотири гривні 02 копійки), 1 808,10 (одну тисячу вісімсот вісім гривень 10 копійок) судового збору та 9 412,27 (дев`ять тисяч чотириста дванадцять гривень 27 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ