ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року Справа № 918/93/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Давидюк М.В. - адвокат, представник за довіреністю

від 06.02.2019р. №175

від відповідачаза первісним позовом: Тарновецький П.Я. - адвокат, представник за довіреністю

від 01.03.2019р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич", смт.Млинів Рівненської області

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 16.04.19р. суддею Романюк Ю.Г. о 16:21 год. у м.Рівному, повний текст складено 23.04.19р.

у справі № 918/93/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт", с.Липляни, Ківерцівського району Волинської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич", смт.Млинів Рівненської області

про стягнення заборгованості в сумі 3 689 280 грн. 00 коп.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич", смт.Млинів Рівненської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт", с.Липляни, Ківерцівського району Волинської області

про визнання недійсним першого речення пункту 7.3. Договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018 року.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" про стягнення заборгованості в сумі 3 689 280,00грн. - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" 2 700 000,00грн. основного боргу, 885000,00грн. штрафу та 55 339,20грн. - відшкодування витрат на оплату судового збору.

Провадження у справі в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" основної заборгованості в сумі 104 280,00грн. 00 коп. - закрито.

У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" про визнання недійсним першого речення пункту 7.3 договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р. - відмовлено.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" з Державного бюджету України - 2 185,80грн. судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення №V8858 від 11.02.2019р. на суму 57 525,00грн., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №918/93/19.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Терлич" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Також, просить відшкодувати судові витрати.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- покликається на те, що суд першої інстанції обґрунтовуючи стягнення заборгованості в сумі 2 700 000,00грн. послався на ст.692 Цивільного кодексу України та п.3.5 договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р. (договір). Частиною 1 ст.692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Пунктом 3.5 договору встановлено, що покупець зобов`язується проводити 100% передоплату вартості кожної конкретної партії товару до моменту отримання відповідної партії товару. Таким чином сторонами у договорі визначено попередню оплату товару, а тому у даному випадку суду першої інстанції необхідно було керуватися ст.693 ЦК України, яка регулює правовідносини з попередньої оплати товару. Однак, Господарським судом Рівненської області не було застосовано до спірних правовідносин ст.693 Цивільного кодексу України;

- вказує на те, що ні пунктом 3.5 договору, ні іншими пунктами договору строк попередньої оплати товару не був встановлений, а тому відповідно ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України товар повинен був оплачений у строк, визначений відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України. Також, зауважує, що договором також не було встановлено строк оплати товару після його прийняття, а тому суд першої інстанції без застосування ст.693 ЦК України повинен був застосувати положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України. Тобто ТОВ "Терлич" зобов`язане було оплатити товар у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги ТОВ "Волинь-зерно-продукт", яку останнє мало право пред`явити у будь-який час. ТОВ "Волинь-зерно-продукт" жодного разу не заявляло ТОВ "Терлич" вимогу про оплату товару як до моменту отримання товару, так і після отримання товару. Таким чином, обов`язок ТОВ "Терлич" з оплати отриманого товару хоч і існує, але виконання його не було порушено;

- зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовуючи стягнення штрафу в сумі 885 000,00 грн. зазначив, що оскільки п.3.5 договору передбачає 100% передоплату за товар, то користуючись п.7.3. договору штраф підлягає стягненню у заявленому розмірі. Пунктом 7.3 договору передбачено, що у разі порушення строків оплати (невиконання умов договору) покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару. Таким чином пунктом 7.3 договору штраф передбачений саме за порушення строків оплати. Ні пунктом 3.5 договору, ні іншими пунктами договору не було встановлено саме строків оплати товару, які б відповідно до ч.1 ст.252 Цивільного кодексу України визначалися роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Оскільки ні пунктом 3.5 договору, ні іншими пунктами договору не було встановлено строків оплати товару, то ТОВ "Терлич" не може бути притягнуто до відповідальності за їх порушення. Таким чином стягнення штрафу на підставі п.7.3 договору є безпідставним та незаконним;

- також, звертає увагу на те, що у випадку порушення ТОВ "Терлич" умов попередньої оплати товару ТОВ"Волинь-зерно-продукт" мало право лише зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі, а до ТОВ "Терлич" не могли бути застосовані правові наслідки порушення зобов`язання, передбачені ст.611 Цивільного кодексу України, зокрема сплата неустойки. Отже, суд першої інстанції неправильно дослідив п.3.5 та п.7.3 договору та не застосував до них статті 291 та 292 ЦК України, а також не застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.693 ЦК України, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення;

- суд першої інстанції в частині обґрунтування відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав невідповідності першого речення п.7.3 договору ст.627 ЦК України (були порушені вимоги щодо розумності та справедливості) зазначив, що оскільки договір підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками сторін, а тому він відповідає нормам чинного законодавства. Часиною 4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладеному в пункті 16 (позиція Верховного Суду) постанови Верховного Суду від 09.11.2018р. по справі № 908/1661/17;

- вказує на те, що у зустрічній позовній заяві ТОВ "Терлич" зазначало, що укладаючи договір із передбаченою відповідальністю за порушення грошового зобов`язання у вигляді сплати штрафу в розмірі 30% (перше речення п.7.3 договору) були порушені вимоги щодо розумності та справедливості, оскільки: - крім штрафу за порушення грошових зобов`язань також було передбачено стягнення пені, інфляційних нарахувань, 20% річних (при цьому такий розмір був збільшений в порівнянні зі ст.625 Цивільного кодексу України) (п.п.7.З, 7.4 договору); - розмір штрафу є значним, а загальна сума всіх штрафних санкцій сягає приблизно 96% (штраф 30%, пеня 36%, 20% річних, інфляція у попередньому році була біля 10%); - сплата штрафу передбачається відразу за порушення грошового зобов`язання, а не за порушення грошового зобов`язання протягом певного строку (наприклад, ч.2 ст.231 Господарського кодексу України встановлена пеня за прострочення строків виконання зобов`язання, а за прострочення понад 30 днів додатково встановлений штраф); - можливість односторонньої відмови від договору за порушення його умов передбачена лише для ТОВ "Волинь-зерно-продукт", а для ТОВ "Терлич" - ні (п.7.5 договору); - завдані збитки ТОВ "Волинь-зерно-продукт" підлягають відшкодуванню незалежно від сплати штрафу, пені, інфляційних нарахувань, 20 % річних (пункт 7.6. договору); - договором не передбачено жодної майнової відповідальності за порушення ТОВ "Волинь-зерно-продукт" взятих на себе зобов`язань (за несвоєчасне передання товару, за передання неякісного товару тощо). Таким чином перше речення пункту 7.3 договору в частині встановлення штрафу в розмірі 30% порушує принцип розумності та справедливості, оскільки наявний дисбаланс відповідальності між ТОВ "Волинь-зерно-продукт" та ТОВ "Терлич", а встановлена для ТОВ "Терлич" відповідальність за не оплату товару є занадто сувора та не несправедлива. Отже, суд першої інстанції в порушення ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України не надав оцінку всім аргументам ТОВ "Терлич" щодо порушення першим реченням п.7.3 договору принципу розумності та справедливості, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення;

- покликається на те, що суд першої інстанції не вірно застосував до спірних правовідносин ст.61 Конституції України та ст.611 Цивільного кодексу України, а також в порушення ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України не врахував позицію Верховного Суду, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення;

- також, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ст.230 Господарського кодексу України та ст.549 Цивільного кодексу України, а також не вірно застосував ст.231 Господарського кодексу України, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідних доказів, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

03.06.2019р. до Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на виконання ухвали Північно - західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019р. надійшло клопотання від 03.06.2019р., з додатком, зокрема, меморіальним ордером від 03.06.2019р. №269 про сплату судового збору в сумі 80572,50грн. за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 10.06.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 та призначено справу №918/93/19 до розгляду на 02.07.2019р. об 15:30год..

Представник скаржника в судовому засіданні 02.07.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Представник позивача у письмовому відзиві від 11.06.2019р. №649 на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 02.07.2019р. заперечив проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 05.06.2018р. між ТОВ "Волинь-зерно-продукт" (продавець) та ТОВ "Терлич" (покупець) було укладений договір купівлі-продажу №0506/18587 (далі - договір), згідно п.1.1 якого, продавець в порядку та на умовах даного договору зобов`язується продавати покупцеві зернові та олійні культури, шрот в асортименті, кормосуміші в асортименті, складники для виробництва кормосуміші, крупу в асортименті, борошно в асортименті, сіль в асортимені, макаронні вироби в асортименті, цукор, мішкотара, мінеральні добрива та інші товари, згідно накладних та/або специфікацій на кожну конкретну партію товару (додатків до даного договору), які є невід`ємними частинами даного договору. Покупець зобов`язується прийняти певний товар та своєчасно оплатити його в порядку та на умовах, передбачених даним договором (п.1.2 договору).

У відповідності до п.3.5. договору, покупець зобов`язується проводити 100% передоплату вартості кожної конкретної партії Товару до моменту отримання відповідної партії товару.

Відповідно до п.3.7 договору, при здійсненні оплати покупець зобов`язується вказати у платіжному дорученні дату та номер даного договору, або номер рахунку, виставленого продавцем, згідно якого здійснюється оплата. У разі порушення покупцем грошових зобов`язань за цим договором, продавець, незалежно від вказаного покупцем призначення платежу, має право самостійно зарахувати отриманий платіж в рахунок оплати простроченої заборгованості.

Передача товару у власність покупця здійснюється окремими партіями згідно правил Інкотермс-2000 на складі продавця або покупця за домовленістю сторін. Відвантаження товару здійснюється узгодженими партіями транспортом та за рахунок покупця або продавця за домовленістю сторін (п.4.1 договору).

Згідно п.7.3 договору, у разі порушення строків оплати (невиконання умов договору) Покупець сплачує Продавцю штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого або несвоєчасно оплаченого Товару. Крім того, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Продавця вартість неоплаченого Товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20% річних від простроченої суми.

Відповідно до п.7.4 договору, за порушення термінів оплати товару покупець сплачує продавцю пеню за кожний день прострочення оплати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом затримки оплати.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018р. чи до його розірвання у випадку та в порядку, передбачених цим договором або чинним законодавством України, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.9.1 договору).

Пунктом 11.1 договору встановлено, що він складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології.

Договір купівлі-продажу від 05.06.2018р. №0506/18587 підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

Як вбачається з матеріалів справи, поставки за вказаним вище договором носили систематичний характер, зокрема, в період дії договору ТОВ Терлич було поставлено 122 партії товару, що підтверджується видатковими накладними (а.с.10-25).

Однак, всупереч умовам договору, ТОВ "Терлич" не здійснювало своєчасної оплати товару.

Водночас, у призначенні платежу ТОВ "Терлич" зазначало лише номер договору, що підтверджується банківською довідкою про надходження коштів на рахунок ТОВ "Волинь-зерно-продукт" від ТОВ "Терлич" (а.с.27).

За вказаних обставин, ТОВ "Волинь-зерно-продукт" отримані від ТОВ "Терлич" кошти спрямовував на погашення заборгованості, що виникла раніше.

З огляду на викладене, неоплаченими ТОВ "Терлич" залишились поставки товару, здійснені за період з 24.11.2018р. по 27.12.2018р. включно, зокрема, такі поставки були здійснені на підставі видаткових накладних: № 1101 від 24.11.2018р.; № 1137 від 26.11.2018р.; № 1254 від 28.11.2018р.; №1281 від 28.11.2018р.; №1333 від 29.11.2018р.; №1430 від 30.11.2018р.; №159 від 05.12.2018р.; №342 від 10.12.2018р.; №386 від 11.12.2018р.; №429 від 12.12.2018р.; №505 від 13.12.2018р.; №518 від 13.12.2018р.; №782 від 20.12.2018р.; №819 від 21.12.2018р.; №969 від 26.12.2018р.; №1005 від 27.12.2018р. (а.с.10-25).

Відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2018р., який підписаний сторонами, заборгованість ТОВ "Терлич" становила 3 457 480,00грн. (а.с.26).

Наділі, після підписання акту звірки ТОВ "Терлич" було здійснено додатково три платежі на загальну суму 452 560,00грн., про що свідчить банківська довідка про надходження коштів, а також один платіж на суму 54 920,00грн., про що свідчить банківською випискою руху коштів (а.с.27-29).

Таким чином, загальна сума заборгованості ТОВ "Терлич" перед ТОВ "Волинь-зерно-продукт" на момент звернення до суду становила 2 950 000,00грн..

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" про стягнення заборгованості в сумі 3 835 000,00грн., з яких: 2950000,00грн. - основний борг, 885 000,00грн. - штраф.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ТОВ "Волинь-зерно-продукт" посилається на неналежне виконання ТОВ "Терлич" умов договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р., згідно якого останній зобов`язувався оплачувати поставлений товар у встановлені договором строки.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15.02.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №918/93/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

05.03.2019р. від позивача до Господарського суду Рівненської області надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача 2 804 280,00грн. - основного боргу та 885000,00грн. - штрафу, всього 3 689 280,00грн.. Крім того, просив суд стягнути з відповідача судовий збір та повернути з державного бюджету судовий збір в розмірі переплаченої суми.

Вказана заява відповідала вимогам ст.ст.46, 170 ГПК України, а тому ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019р. прийнята до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019р. відкладено підготовче засідання та зобов`язано, зокрема, відповідача подати до суду відзив на позовну заяву з урахуванням вимог ст.165 ГПК України.

14.03.2019р. до Господарського суду Рівненської області від ТОВ "Терлич" надійшов відзив, зі змісту якого вбачається, що ТОВ "Терлич" заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що частково виконує свої зобов`язання щодо оплати товару.

18.03.2019р. до Господарського суду Рівненської області від ТОВ "Терлич" надійшов зустрічний позов про визнання недійсним першого речення п.7.3 договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р..

Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву ТОВ "Терлич" посилається на те, що перше речення п.7.3 договору (у разі порушення строків оплати (невиконання вимог договору) покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару) повинно бути визнано недійсним, оскільки воно суперечить ст.61 Конституції України (за одне порушення грошового зобов`язання передбачається подвійна відповідальність у вигляді стягнення штрафу та пені), ст.549 Цивільного кодексу України (за порушення грошового зобов`язання передбачається відповідальність у вигляді пені, а не штрафу), ст.627 Цивільного кодексу України (були порушені вимоги щодо розумності та справедливості).

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.03.2019р. відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні та на підставі ст.174 ГПК України, зустрічний позов залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків протягом 10 - ти днів з дня отримання ТОВ "Терлич" вказаної ухвали.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22.03.2019р. прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та призначено засідання суду для спільного розгляду зустрічного позову разом із первісним позовом.

27.03.2019р. до Господарського суду Рівненської області від ТОВ Волинь-зерно-продукт надійшов відзив на зустрічну позовну заяву зі змісту якого вбачається, що ТОВ Волинь-зерно-продукт заперечує проти задоволення зустрічного позову з огляду на те, що набір санкцій, передбачений договором, жодним чином не порушує вимог закону, оскільки цивільне законодавство дає сторонам договору широку можливості для регулювання своїх стосунків на договірних засадах.

04.04.2019р. до Господарського суду Рівненської області від ТОВ "Терлич" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення №4066 від 03.04.2019р. про сплату 54 280,00грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.04.2019ро. у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи відмовлено, закрито підготовче провадження у справі №918/93/19 та призначено справу до судового розгляду по суті.

15.04.2019р. до Господарського суду Рівненської області від ТОВ "Терлич" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення №4173 від 15.04.2019р. про сплату 50 000,00грн. заборгованості.

За вказаних обставин, враховуючи те, що 04.04.2019р. від ТОВ "Терлич" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення №4066 від 03.04.2019р. про сплату 54 280,00грн. заборгованості, а 15.04.2019р. від ТОВ "Терлич" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення № 4173 від 15.04.2019 року про сплату 50 000,00 грн. заборгованості, а отже між сторонами відсутній предмет спору в частині стягнення основного боргу у сумі 104 280,00грн., Господарський суд Рівненської області закрив провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 104 280,00грн.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, однак вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 в частині стягнення 88500,00грн. штрафу слід змінити, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобов`язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1).

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1статті 526 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із виконанням договору купівлі-продажу від 05.06.2018р. №0506/18587, відповідальністю за порушення строків оплати за переданий товар, регулювання яких здійснюється ГК України, ЦК України тощо.

Зокрема, поставки за вказаним договором носили систематичний характер, зокрема, в період дії договору ТОВ "Терлич" було поставлено 122 партії товару, що підтверджується видатковими накладними.

Відповідно до п.3.5 договору купівлі-продажу, покупець зобов`язується проводити 100% передоплату вартості кожної конкретної партії товару до моменту отримання відповідної партії товару.

Однак, всупереч умовам договору, ТОВ "Терлич" не здійснював своєчасної оплати товару.

Відповідно до п.3.7 договору, при здійсненні оплати покупець зобов`язується вказати у платіжному дорученні дату та номер даного договору, або номер рахунку, виставленого продавцем, згідно якого здійснюється оплата. У разі порушення покупцем грошових зобов`язань за цим договором, продавець, незалежно від вказаного покупцем призначення платежу, має право самостійно зарахувати отриманий платіж в рахунок оплати простроченої заборгованості.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, у призначенні платежу ТОВ "Терлич" зазначав лише номер договору, що підтверджується банківською довідкою про надходження коштів на рахунок ТОВ "Волинь-зерно-продукт" від ТОВ "Терлич".

У зв`язку з цим ТОВ "Волинь-зерно-продукт" отримані від ТОВ "Терлич" кошти спрямовував на погашення заборгованості, що виникла раніше.

Такий порядок зарахування коштів відповідає позиції Вищого господарського суду України, висловленій у справі №11/274 (12/5) від 14.04.2005р., згідно якої при визначенні черговості погашення заборгованості у зв`язку з невизначеністю законодавства слід керуватись роз`ясненням Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України, а саме: при відсутності призначення платежу, спрямовувати отримані платежі на погашення заборгованості, що виникла раніше.

Неоплаченими ТОВ "Терлич" залишились поставки товару, здійснені за період з 24.11.2018р. по 27.12.2018р. включно. Вказані поставки були здійснені на підставі видаткових накладних: №1101 від 24.11.2018р.; №1137 від 26.11.2018р.; №1254 від 28.11.2018р.; №1281 від 28.11.2018р.; №1333 від 29.11.2018р.; №1430 від 30.11.2018р.; №159 від 05.12.2018р.; №342 від 10.12.2018р.; №386 від 11.12.2018р.; №429 від 12.12.2018р.; №505 від 13.12.2018р.; №518 від 13.12.2018р.; №782 від 20.12.2018р.; №819 від 21.12.2018р.; №969 від 26.12.2018р.; №1005 від 27.12.2018р..

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2018р., заборгованість відповідача становила 3 457 480,00грн..

При цьому, після підписання акту звірки ТОВ "Терлич" було здійснено додатково три платежі на загальну суму 452 560,00грн., що підтверджується банківською довідкою про надходження коштів, а також один платіж на суму 54 920,00грн., що підтверджується банківською випискою руху коштів.

Таким чином, загальна сума заборгованості ТОВ "Терлич" перед ТОВ "Волинь-зерно-продукт" на момент звернення до суду становила 2 950 000,00грн..

05.03.2019р. до суду першої інстанції від позивача через відділ канцелярії надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача 2 804280,00грн. - основного боргу та 885 000,00грн. - штрафу, всього 3 689 280,00грн. з огляду на часткове погашення заборгованості. Крім того, просив суд стягнути з відповідача судовий збір та повернути з державного бюджету судовий збір в розмірі переплаченої суми судового збору.

Вказана заява відповідає вимогам ст.ст.46, 170 ГПК України, а тому ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.03.2019р. прийнята судом до розгляду.

Також, 04.04.2019р. до місцевого господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення №4066 від 03.04.2019р. про сплату 54 280,00 грн. заборгованості, а також 15.04.2019р. від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії платіжного доручення №4173 від 15.04.2019р. про сплату 50 000,00грн. заборгованості, а отже між сторонами відсутній предмет спору в частині стягнення основного боргу у сумі 104 280,00грн..

За приписами п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про закриття провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу у сумі 104 280,00грн..

Водночас, матеріали справи свідчать про відсутність доказів оплати поставленого товару на суму 2 700 000,00грн. станом на дату розгляду справи, а тому за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 2 700 000,00грн.. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи те, що ТОВ "Терлич" отримавши від ТОВ "Волинь-зерно-продукт" товар на загальну суму 3 004 920,00грн., що підтверджується видатковими накладними та актом взаємних розрахунків станом на 31.12.2108р., своєчасно розрахунків за нього в повному обсязі не провів, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 2 700 000,00грн., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком місцевого господарського суду, що позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Також, ТОВ "Волинь-зерно-продукт" за несвоєчасне проведення розрахунків здійснило нарахування штрафу на підставі п.7.3 договору в розмірі 30 % від вартості неоплачених послуг.

Як передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч.1 ст.216 ГК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У відповідності до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, штраф.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.3 договору сторони передбачили, що у разі порушення строків оплати (невиконання умов договору) покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару. Крім того, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця вартість неоплаченого товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20% річних від простроченої суми.

Оскільки п. 3.5. договору передбачає 100% передоплату за товар, то користуючись пунктом 7.3 договору ТОВ "Волинь-зерно-продукт" нарахував ТОВ "Терлич" 30% штрафу, що становить 885000,00грн..

Перевіряючи обґрунтованість та відповідність розміру штрафу умовам договору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суд Рівненської області та визнає його арифметично правильним (2 950 000,00грн. - заборгованість на момент звернення позивача до суду з позовною заявою х 30% = 885 000,00грн.).

Однак, судова колегія з власної ініціативи вважає за необхідне зменшити розмір штрафної санкції (штрафу), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що нарахований на підставі п.7.3 договору купівлі-продажу від 05.06.2018р. №0506/18587, враховуючи наступне.

Згідно ч. 3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

За своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013.

При цьому колегією суддів враховується, що сума нарахованого штрафу є значною, а також те, що відповідачем часткового погашалась заборгованість по оплаті товару як до порушення провадження у справі так і під час розгляду даної справи судом першої інстанції та те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач зазнав збитків у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання.

Судова колегія вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковою обставиною, яка є підставою для зменшення розміру неустойки, а тому вважає за можливе з власної ініціативи зменшити розмір штрафу на 50%, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 442 500,00грн. штрафу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" підлягають 2 700 000,00грн. - основного боргу та 442 500,00грн. штрафу.

Також, дослідивши матеріали справи та подані докази, судом встановлено, що зустрічний позов ТОВ "Терлич" до ТОВ "Волинь-зерно-продукт" про визнання недійсним першого речення п.7.3 договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р. задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 ст.11, ст.202, ч.1 ст.215 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач за зустрічним позовом, як на підставу заявленого позову, посилався на те, що перше речення п.7.3 договору (у разі порушення строків оплати (невиконання вимог договору) покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від вартості поставленого та неоплаченого або несвоєчасно оплаченого товару) повинно бути визнано недійсним, оскільки воно суперечить ст.61 Конституції України (за одне порушення грошового зобов`язання передбачається подвійна відповідальність у вигляді стягнення штрафу та пені), ст.549 Цивільного кодексу України (за порушення грошового зобов`язання передбачається відповідальність у вигляді пені, а не штрафу), ст.627 ЦК України (були порушені вимоги щодо розумності та справедливості).

Частинами 1-3, 5 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Покликання що викладені у зустрічній позовній заяві ТОВ Терлич, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки, у даному випадку мова йде про взаємне волевиявлення двох сторін, закріплене в договорі, щодо встановлення певного порядку їхніх правовідносин, а саме: відповідальності сторін.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно із ст. ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 11.1 договору № 0506/18587 від 05.06.2018 року сторони погодили, що він складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології.

Спірний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, скріплений печатками зазначених юридичних осіб.

Таким чином, договір №0506/18587 від 05.06.2018р. відповідає нормам чинного законодавства.

Доводи ТОВ "Терлич" про те, що з аналізу пунктів 7.3. та 7.4. договору випливає, що за одне і те саме порушення грошового зобов`язання встановлена подвійна відповідальність у вигляді стягнення штрафу та пені - не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки ТОВ "Волинь-зерно-продук" у первісному позові просить стягнути лише штраф, тобто застосовує лише один вид відповідальності, а покликання ТОВ "Терлич" на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 20.03.2019р. по справі №130/904/16-ц, суд не бере до уваги при прийнятті рішення у даній справі, оскільки у вказаній постанові висвітлена позиція Верховного Суду про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошового зобов`язання, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Як встановлено судом, що у даному ж випадку, одночасне встановлення у договорі штрафу та пені за невиконання грошового зобов`язання не свідчить про притягнення особи до подвійної відповідальності, а тому не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки до відповідача у даній справі застосовано лише штраф.

При цьому, доводи скаржника про неможливість одночасного стягнення штрафу та пені також є безпідставним, оскільки Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію, що одночасне застосування штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки є набором штрафних санкцій в межах одного виду відповідальності. Зокрема, така позиція Верховного Суду зазначена в постановах від 09.02.2018р. у справі №911/2813/17, від 22.03.2018р. у справі №911/1351/17, від 25.05.2018р. у справі №922/1720/17 та у справі №917/194/18 від 02.04.2019р..

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ч.1 ст.193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч.3 ст.549 ЦК України, ч.6 ст.231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч.6 ст.232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами обставини покладені в основу обґрунтування позову, наявність яких є необхідною умовою для визнання правочину недійсним з підстав ст.203 та ст.215 ЦК України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви про визнання недійсним першого речення п.7.3 договору купівлі-продажу №0506/18587 від 05.06.2018р..

Також, судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржниками не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з п. 1, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 підлягає зміні в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" 885000,00грн. штрафу. А саме слід стягнути 442 500,00грн. - штрафу. В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич", смт.Млинів Рівненської області на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 змінити в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич", смт.Млинів Рівненської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт", с.Липляни, Ківерцівського району Волинської області 885 000,00грн. штрафу.

Викласти п.2 резолютивної частини рішення в такій редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терлич" (35100, Рівненська обл., Млинівський р-н., смт.Млинів, вул.Народна, 50, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" (45240, Волинська обл., Ківерцівський р-н., с.Липляни, вул.Козацька, 22, ) - 2 700 000 (два мільйони сімсот тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 442 500 (чотириста сорок дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. штрафу та 55 339 (п`ятдесят п`ять тисяч триста тридцять дев`ять) грн. 20 коп. - відшкодування витрат на оплату судового збору.".

В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2019р. у справі №918/93/19 залишити без змін.

3. Справу №918/93/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "04" липня 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.