ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Справа№ 911/2389/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Павловський Р.О., дов. б/н від 31.05.19

від відповідача: Лісовий О.О., дог. № 1-А від 30.11.18

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО"

на рішення господарського суду Київської області від 14.03.2019 р. (повний текст складено 25.03.2019 р.)

у справі № 911/2389/18 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО"

до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ВС"

про стягнення 2 032 047,25 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО" звернулося до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ВС" про стягнення 2 025 300,25 грн. безпідставно перерахованих грошових коштів та 6 747,00 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 14.03.2019 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що грошові кошти одержані відповідачем за наявності правової підстави, як попередня оплата за договором поставки, укладеним між сторонами у спрощений спосіб, а отже майно не може вважатися безпідставно набутим, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду Київської області від 14.03.2019 р. та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилався на те, що намір товариства щодо укладення договору поставки з відповідачем не може слугувати підставою для правомірного набуття останнім помилково перерахованих позивачем коштів. За твердження скаржника, між сторонами не укладався договір поставки і матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту укладення такого правочину, оскільки надані відповідачем документи: копія листа № 405/1 від 05.09.2018 р., копії залізничних накладних, проекти договору поставки від 04.09.2018 р., специфікація № 1 до договору, акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.09.2018 р. по 16.11.2018 р. (не підписані та не скріплені печаткою позивача) не можуть бути належними доказами з тих підстав, що оригінали зазначених документів не були надані відповідачем для огляду у суді першої інстанції; лист не містить істотні умови договору поставки (строк поставки, ціну, характеристику товару), матеріали справи не містять доказів надсилання, отримання та підписання проекту договору поставки, який наданий відповідачем без усіх обов`язкових реквізитів, у залізничних накладних отримувачем вантажу вказаний не позивач, а інше товариство, і вони не містять інформацію щодо договору, за яким відбулась поставка товару (вартість якого є меншою ніж та яку перерахував позивач).

На думку позивача, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність звернення із претензією до відповідача стосовно повернення безпідставно перерахованих грошових коштів, оскільки такі правовідносини урегулюванні пунктом 6 Указом Президента України "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" № 227/95 від 16.03.1995 р. та пунктом 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 04.06.2019 р.

31.05.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про вступ у справу Крайза О.І. як представника та надання доступу до електронної справи в підсистемі "Електронний суд".

Зі змісту інформаційної довідки в.о. технічного адміністратора вбачається, що Північний апеляційний господарський суд не підключений до Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи і підсистема "Електронний суд" працює в тестовому режимі.

04.06.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат на підставі ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2019 р. оголошено перерву до 25.06.2019 р.

В судовому засіданні 25.06.2019 р. представник позивача просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО" перераховано на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ВС" № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ "АБ "РАДАБАНК", МФО 306500, грошові кошти у сумі 2 025 300,25 грн. згідно платіжних доручень № від 13.09.2018 р. на суму 844 100,25 грн., № від 07.09.2018 р. на суму 681 200,00 грн., № від 18.09.2018 р. на суму 500 000,00 грн., з призначенням платежу: сплата за добриво зг. дог. 2/09 від 04.09.18 р. ПДВ 20 % (а.с. 10-12 том 1).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно пункту 6 Указу Президента України "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" № 227/95 від 16.03.1995 р. та пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 р. за № 377/8976, підприємства незалежно від форм власності мають повертати в п`ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Оскільки відповідачем не було повернуто помилково перераховані позивачем грошові кошти в розмірі 2 025 300,25 грн., то вони підлягають примусовому стягненню з відповідача на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, а також нараховані на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3 % річних у розмірі 6 747,00 грн. за період прострочення з 13.09.2018 р. по 29.10.2018 р.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що грошові кошти одержані відповідачем за наявності правової підстави, як попередня оплата за договором поставки, укладеним між сторонами у спрощений спосіб, а отже майно не може вважатися безпідставно набутим, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України про стягнення 3 % річних нарахованих від простроченої суми.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 р. у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 р. у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 р. у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2018 р. у справі № 904/5844/17.

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 24.09.2016 р. у справі № 6-122цс14).

Як вже було встановлено, позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у сумі 2 025 300,25 грн. згідно платіжних доручень № від 13.09.2018 р., № від 07.09.2018 р., № від 18.09.2018 р., підставою для відповідного списання з рахунку позивача і зарахування безготівкових коштів на рахунок відповідача вказано: "сплата за добриво зг. дог. 2/09 від 04.09.18 р. ПДВ 20 %" (а.с. 10-12 том 1).

Поряд з цим, позивач стверджував, що між ним та відповідачем не існувало зобов`язань і грошові кошти перераховані помилково.

Заперечуючи проти повернення коштів відповідач вказував, що між сторонами здійснювались перемовини стосовно укладення договору поставки, на підтвердження чого надав до матеріалів справи:

- проекти договору поставки № 030918 від 03.09.2018 р., специфікації № 1 до договору № 2/09 від 04.09.2018 р., акту звірки взаємних розрахунків за період 01.09.2018 р. по 16.11.2018 р. (а.с. 38-43 том 1), які мали бути підписані уповноваженими особами;

- копію електронного листа № 405/1 від 05.09.2018 р. (а.с. 42, 98-100 том 1) направленого позивачем відповідачу з проханням відвантажити добриво азотно-фосфатно-калійне комплексне NPK 16-16-16-6 (S), виробництва Білорусь, у кількості 204 біг-бег по 0,5 т з датою поставки до 10.09.2018 р. включно, із зазначенням отримувач вантажу - ПП "Джерело", код отримувача 5738, станція призначення Бурлук, код станції 433205, власник вантажу - ТОВ "Торговий Будинок "НОВААГРО";

- копію експрес-накладної "Нова пошта" № 4707 про відправку кореспонденції на адресу позивача (а.с. 44 том 1);

- копії залізничних накладних на перевезення вантажів відправника ТОВ "АГРО-ВС", а саме добрив хімічних та мінеральних з масою вантажу 63 189 кг (дата відправки 05.09.2018 р.) та масою вантажу 128 256 кг (дата відправки 07.09.2018 р.), із зазначенням власника вантажу - ТОВ "ТБ "НОВААГРО" та одержувача вантажу - ПП "Джерело" (а.с. 45-46 том 1).

Відповідач стверджував, що з огляду на перерахування позивачем коштів на його рахунок, він відвантажив залізницею замовлені позивачем добрива на користь визначеного позивачем одержувача вантажу ПП "Джерело", однак в подальшому між сторонами договір поставки підписаний не був, у зв`язку з чим відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про здійснення злочину (кримінальне провадження № 0000343) за результатами розслідування якого прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) (а.с. 120-122 том 1).

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За умовами статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що проекти договору поставки № 030918 від 03.09.2018 р., специфікації № 1 від 04.09.2018 р. до договору поставки № 2/09 від 04.09.2018 р. та акту звірки взаєморозрахунків, усупереч положенням статті 181 Господарського кодексу України, не містять підписів сторін, а отже договір поставки є неукладеним. Окрім цього, специфікація № 1 від 04.09.2018 р. є додатком до договору поставки № 2/09 від 04.09.2018 р. та не може бути проектом до наданого відповідачем договору № 030918 від 03.09.2018 р., а реквізити призначення платежу в платіжних дорученнях містять посилання саме на договір № 2/09 від 04.09.2018 р.

Надані відповідачем копії експрес накладної "Нова пошта" № 4707 про відправку кореспонденції (проектів договору поставки та додатків до нього) на адресу позивача та залізничних накладних на перевезення вантажів від 05.09.2018 р., 07.09.2018 р., усупереч частини 4 статті 91 Господарського процесуального кодексу України, не завірені належним чином відповідачем і оригінали вказаних документів не дослідженні (оглянуті) судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до частин 2-4 статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно пункту 5.27 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації (вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, чинний від 01.09.2003 р.) встановлено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід також зазначити, що з копії експрес накладної "Нова пошта" від 19.09.2018 р. не можливо встановити які саме документи надсилались позивачу (відсутній опис вкладення), а залізничні накладні не містять посилання на договір поставки, який на переконання відповідача, сторони мали укласти. Разом з цим, одержувачем товару не є позивач, що суперечить наданим відповідачем проектам, як договору так і специфікації до договору поставки, відповідно до яких товар поставляється покупцю - товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО".

Не приймаючи до уваги електронний лист № 405/1 від 05.09.2018 р., колегія суддів виходить з наступного.

З наданих представником відповідача пояснень слідує, що зазначений лист був направлений позивачем відповідачеві, за їх домовленістю, електронною поштою, на підтвердження чого до матеріалів справи надано скріншот з екрану комп`ютера, з якого вбачаються реквізити відправника та одержувача вказаної кореспонденції.

Згідно частин 3-5 статті 96 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Представник позивача заперечував надіслання електронного листа № 405/1 від 05.09.2018 р. та наголошував на відсутності у відповідача його оригіналу.

Враховуючи заперечення позивача щодо надіслання електронного листа та не доведення відповідачем, що електрона адреса належить позивачу, вказані електронні докази подані без дотримання положень частини 4 статті 96 Господарського процесуального кодексу України. Окрім того, електронний лист не містить погодження усіх істотних умов договору поставки, зокрема, щодо визначення вартості товару, а вага товару значно менша ніж у наданих відповідачем залізничних накладних.

Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно абз. 2 п.п. 1.23 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За умовами пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 р., кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами будь-яких господарських правовідносин, на підставі яких у позивача існує обов`язок по перерахуванню відповідачу грошових коштів у загальному розмірі 2 025 300,25 грн., колегія суддів дійшла висновку, що відповідач набув грошові кошти без достатньої правової підстави, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а отже відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно отримані кошти у сумі 2 025 300,25 грн. і позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 6 747,00 грн., розрахованих за період прострочення повернення коштів з 13.09.2018 року по 29.10.2018 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

У пункті 6 Указу Президента України "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" № 227/95 від 16.03.1995 р. зазначено, що підприємства незалежно від форм власності мають повертати в п`ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З правового аналізу наведених норм випливає, що строк (термін) виконання боржником взятого на себе обов`язку може бути не встановлений сторонами або ж визначений моментом пред`явлення вимоги, відтак законодавець встановив, що у таких випадках, кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку у будь-який час. При цьому ж, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, та, відповідно, повинен повернути в 5-денний термін платнику помилково зараховані кошти.

Тобто, застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачає звернення кредитора з вимогою до боржника для захисту майнового права та інтересу шляхом отримання від останнього компенсації (плати) за користування коштами, належними до сплати кредиторові у вигляді 3 % річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, відповідач отримавши без достатньої правової підстави від позивача грошові кошти у розмірі 2 025 300,25 грн., мав перерахувати їх на вимогу позивача у визначений строк як помилково зараховані. Однак матеріали справи не містять доказів направлення претензії, що унеможливлює можливість встановлення початку строку прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 6 747,00 грн. 3 % річних за загальний період з 13.09.2018 року по 29.10.2018 року задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до хибних висновків щодо відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене апелянтом рішення господарського суду у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, у зв`язку із задоволенням позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО" на рішення господарського суду Київської області від 14.03.2019 р. у справі № 911/2389/18 задовольнити.

Рішення господарського суду Київської області від 14.03.2019 р. у справі № 911/2389/18 скасувати та прийняти нове рішення.

Задовольнити частково позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО".

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ВС" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Чорновола, буд. 51; ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Будинок "НОВААГРО" (61002, Харківська обл., м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 66; ) 2 025 300 (два мільйона двадцять п`ять тисяч триста) грн. 25 коп., 30 379 (тридцять тисяч триста сімдесят дев`ять) грн. 50 коп. судового збору за подання позову та 45 569 (сорок п`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 26 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині позову відмовити.

Доручити господарському суду Київської області видати наказ.

Матеріали справи № 911/2389/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.07.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко