ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2019 р. Справа№ 910/12680/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання: Добродзій Є.В.

у присутності представників сторін:

від позивача: Бурносов Є.В. договір б/н від 25.05.2018

від відповідача: керуючий санацією Пилипчук С.А.

від відповідача: Шуліма Д.В. довіреність № 5 від 14.01.2019

від третьої особи: Прудь О.В. довіреність № Д-3770/2018 від 11.12.2018

від третьої особи: Голубєва О.О. довіреність № Д-819/2019 від 25.03.19

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Укршляхтехнології на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року

у справі № 910/12680/18 (суддя Блажівська О.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Укршляхтехнології

до Державного підприємства „Київський автомобільний ремонтний завод

про стягнення 1 340 944,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ТОВ „Укршляхтехнології звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ДП „Київський автомобільний ремонтний завод про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму основного боргу та трьох процентів річних від простроченої суми, нарахованих позивачем за період з 28.03.2011 року по 30.09.2014 року на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача-боржника, щодо якого ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2011 року у справі №43/122 було порушено провадження у справі про банкрутство у зв`язку з простроченням виконання свого грошового зобов`язання щодо сплати на користь позивача суми основного боргу, визнаного рішенням господарського суду міста Києва від 23.10.2007 року у справі №16/303 та ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 26.08.2011 року у справі №43/122.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2018 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державний концерн Укроборонпром.

За наслідками розгляду заявлених вимог, рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18, з урахуванням ухвали від 15.04.2019 року про виправлення описки, у задоволення позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у даній справі та прийняти нове, яким позов задовольнити в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року в сумі 840 607,03 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 року апеляційну скаргу ТОВ „Укршляхтехнології на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18 залишено без руху та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом 10 днів з дня отримання відповідної ухвали.

Згідно відомостей, які містяться на зворотньому поштовому повідомленні, уповноважена особа скаржника отримала копію вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції 23.05.2019 року.

03.06.2019 року, згідно відтиску штампу канцелярії Північного апеляційного господарського суду, тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання ухвали суду від 21.05.2019 року подано квитанцію про доплату судового збору у розмірі 27 410,00 грн.

Ухвалою суду від 04.06.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ „Укршляхтехнології на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 13.06.2019 року за участю повноважних представників сторін.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, а від представника третьої особи письмові пояснення по справі, в яких останні просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні 27.06.2019 року вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у даній справі та прийняти нове, яким позов задовольнити в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року в сумі 840 607,03 грн.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

27.06.2019 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ТОВ „Укршляхтехнології слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18 в оскаржуваній позивачем частині залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.09.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 99 про виконання підрядних робіт з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки, відповідно до умов якого позивач зобов`язався виконати роботи з розбирання, мийки, дефектовки автомобільної техніки, а відповідач зобов`язався сплатити за виконані роботи.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за укладеним договором, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 року у справі №16/303, яке набрало законної сили та є чинним, стягнуто з ДП Міністерства оборони України „Київський автомобільний ремонтний завод на користь ТОВ „Укршляхтехнології 5 068 507,64 грн. основного боргу, 25 500,00 грн. державного мита та 118 грн. інформаційних витрат.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, останнім було частково погашено заборгованість перед позивачем на суму 355 000,00 грн.

В подальшому, як встановлено судом, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2011 року у справі № 43/122 прийнято до розгляду заяву ТОВ „Компанія „ІТЕМ та порушено провадження у справі про банкрутство ДП „Київський автомобільний ремонтний завод.

В ході розгляду справи про банкрутство боржника заявником надано оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, яке надруковано в газеті „Урядовий кур`єр від 06.05.2011 року № 81.

У встановлений Законом про банкрутство строк до суду з грошовими вимогами до боржника звернулось, зокрема, ТОВ „Укршляхтехнології на суму 5 094 125,64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2011 року у справі №43/122 ТОВ „Укршляхтехнології було визнано кредитором боржника на суму 4 739 125, 64 грн., що є сумою основного боргу.

Постановою Господарського суду міста Києва від 13.02.2014 року припинено процедуру розпорядження майном ДП „Київський автомобільний ремонтний завод; припинено повноваження розпорядника майна ДП „Київський автомобільний ремонтний завод арбітражного керуючого Поліщука А.П.; припинено процедуру санації ДП „Київський автомобільний ремонтний завод; припинено повноваження керуючого санацією ДП „Київський автомобільний ремонтний завод Кривов`язенка О,І.; визнано ДП „Київський автомобільний ремонтний завод банкрутом; відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Поліщука А.П.

12.12.2014 року позивачем до Господарського суду міста Києва подано заяву у справі №43/122 з грошовими вимогами до відповідача на суму 5 021 694,77 грн., до яких було включено інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі №43/122 ТОВ „Укршляхтехнології визнано кредитором ДП „Київський автомобільний ремонтний завод на суму 5 225 191,97 грн., з яких: 4 739 125,64 грн. вимоги четвертої черги, а 486 066,33 грн. вимоги шостої черги, які є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 року 13.02.2014 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 року, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.03.2018 року, постанову Господарського суду міста Києва від 13.02.2014 року у справі № 43/122 про визнання боржника банкрутом та перехід до ліквідаційної процедури, скасовано.

Отже, ДП „Київський автомобільний ремонтний завод перебуває в процедурі санації.

Звертаючись ж суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з ДП „Київський автомобільний ремонтний завод інфляційні нарахування на суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми, нарахованих позивачем за період з 28.03.2011 року по 30.09.2014 року на внесену до реєстру вимог кредиторів конкурсну заборгованість відповідача-боржника у справі №43/122.

Однак, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року ТОВ „Укршляхтехнології визнано кредитором ДП „Київський автомобільний ремонтний завод на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 486 066,33 грн. є сумою інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 року 13.02.2014 року, то станом на дату звернення позивача до суду із даною позовною заяву предмет спору в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період з 28.03.2011 року по 13.02.2014 року вже не існував, внаслідок чого судом першої інстанції оскаржуваним рішенням відмовлено по суті у задоволенні вказаних вимог, оскільки вони є фактично розглянуті судом в межах справи про банкрутство відповідача.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року на суму 840 607,03 грн., то суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем позовних вимог в зазначеній частині належними та допустимими доказами, проте, відмовив у їх задоволенні через сплив позовної давності.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції позивач в апеляційній скарзі зазначає, що 27.03.2019 року, після прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем було сплачено на користь позивача 486 066,33 грн. інфляційних втрат та 3% річних за період з 28.03.2011 року по 13.12.2014 року, відтак рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у даній справі апелянтом оскаржується лише в частині відмови суду у стягненні з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року на суму 840 607,03 грн.

Отже, на підставі ст. 269 ГПК України, рішення місцевого господарського суду апеляційним судом переглядається лише у зазначеній частині.

В інший частині рішення суду першої інстанції судом не переглядається.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаного рішення в оскаржуваній позивачем частині, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.145 рішення від 15.11.96 у справі Чахал проти Сполученого Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передбачено конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень конвенції та надавати відповідний судовий захист.

Засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення ЄСПЛ у справі Афанасьєв проти України від 5.04.2005 (заява №38722/02).

В остаточному підсумку ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання відповідного відшкодування.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його "ефективність" з точки зору ст. 13 Конвенції.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верхового Суду від 07.02.2018 року у справі №923/970/16).

Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, грошові зобов`язання, які виникають після порушення справи про банкрутство, є поточними вимогами.

Як було зазначено вище, провадження у справі № 43/122 про банкрутство ДП „Київський автомобільний ремонтний завод порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 28.03.2011 року, а оскільки позивач в апеляційному порядку просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних за період 14.02.2014 року по 30.09.2014 року, то така заборгованість є поточною.

Статтею 12 Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013 року, встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з абзацом 24 статті 1 Закону про банкрутство, в редакції чинній до 19.01.2013 року, мораторій на задоволення вимог кредиторів являє собою зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Тобто, мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі №910/10889/17).

Згідно статті 22 Закону про банкрутство, в редакції чинній до 19.01.2013 року, у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру.

Згідно ч. 1 ст. 23 наведеного Закону, в редакції чинній до 19.01.2013 року, вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Як було встановлено вище, ДП „Київський автомобільний ремонтний завод перебуває в процедурі санації, введеної ухвалою суду від 16.11.2011 року, оскільки постанову суду про визнання боржника банкрутом та перехід до ліквідаційної процедури від 13.02.2014 року скасовано в апеляційному порядку.

Суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов`язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

Така відмова не позбавляє кредитора права звернутися з позовною заявою до боржника в загальному порядку.

Отже, спеціальний Закон про банкрутство не забороняє позивачу звернутись до суду із позовом про стягнення з відповідача, який перебуває в процедурі санації інфляційних втрат та 3% річних, в разі порушення його охоронюваних законом прав та інтересів з метою їх ефективного захисту, а тому, враховуючи зазначені обставини, до правовідносин, які виникли між сторонами спору, застосовуються загальні норми матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань від 17.12.2013 року № 14 грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 наведеної Постанови Пленуму правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п. 1.3 Постанови від 17.12.2013 року № 14 з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 згаданої Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, оскільки суми 3% річних та інфляційних втрат не являються неустойкою чи господарськими санкціями, такі суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. (Аналогічного висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 20.02.2018 року у справі №910/10889/17).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2007 року у справі №16/303 стягнуто з ДП Міністерства оборони України „Київський автомобільний ремонтний завод на користь ТОВ „Укршляхтехнології 5 068 507,64 грн. основного боргу, 25 500,00 грн. державного мита та 118 грн. інформаційних витрат, яке набрало законної сили та є чинним.

При цьому, відповідно до тверджень позивача, що також не заперечується відповідачем, останнім було частково погашено заборгованість перед позивачем на суму 355 000,00 грн.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2007 року у справі №16/303 набрало законної сили, а відтак встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (щодо наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання), а також вказані обставини не можуть бути переоцінені судом у даній справі, оскільки фактично буде мати місце поставлення під сумнів судового рішення у справі №16/303, що є недопустимим як в силу національного, так і міжнародного законодавства.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та положення статті 625 ЦК України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року у сумі 840 607,03 грн. є правомірними.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1 та 5 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 24.01.2018 року у справі №908/799/17.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску. (Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного суду від 25.01.2018 року у справі №910/7394/17).

Враховуючи те, що господарським судом розглянуто матеріали справи по суті та прийнято рішення про наявність правових підстав для звернення позивачем до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 року по 30.09.2014 року, інститут позовної давності має застосовуватись до даних правовідносин.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у справі № 43/122 ТОВ „Укршляхтехнології було визнано кредитором ДП „Київський автомобільний ремонтний завод на суму 5 225 191,97 грн., з яких: 486 066,33 грн. сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 28.03.2011 року 13.02.2014 року, то саме з 14.02.2014 року у позивача виникло право на визначення нового періоду нарахування вказаних вище показників.

В свою чергу, позовна заява ТОВ „Укршляхтехнології до ДП „Київський автомобільний ремонтний завод про стягнення 1 340 944,13 грн. (844 282,48 грн. інфляційні нарахування; 496 661,65 грн. 3% річних) була подана до Господарського суду міста Києва 21.09.2018 року, що свідчить про пропуск позивачем встановленого чинним законодавством строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, покладені в основу позову, лише в частині необхідності стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 14.02.2014 року 30.09.2014 року на суму 840 607,03 грн., проте, відповідні позовні вимоги в зазначеній частині правомірно відхилені судом внаслідок спливу позовної давності.

Наведені апелянтом причини пропуску позовної давності, про що останній також зазначає в апеляційній скарзі, обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки позивач невірно трактує підстави для переривання такого строку оскарженнями судових рішень у межах справи про банкрутство.

Як було зазначено вище ухвала Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року, якою ТОВ „Укршляхтехнології було визнано кредитором ДП „Київський автомобільний ремонтний завод на суму 5 225 191, 97 грн., з яких: 486 066,33 грн. є сумою інфляційних втрат та 3% річних, не була предметом оскарження, при цьому, саме зі змісту даного судового рішення можна зробити висновок про пропуск строку позовної давності через однакову природу вимог.

Таким чином, доводи скаржника про поважність причин пропуску позовної давності судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Посилання апелянта в апеляційній сказі на наявність в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду описок, арифметичних та технічних помилок, як на підставу для скасування такого рішення, судом до уваги не беруться, оскільки ухвалою господарського суду міста Києва від 15.04.2019 року задоволено заяву ДП „Київський автомобільний ремонтний завод та виправлено описки в рішенні Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18, а саме: в мотивувальній частині вказаного рішення в абзацах 13, 29, 32, 92, 94 ухвалено читати цифру „486 066,33 грн, замість „4 739 125,64 грн, та у абзаці 65 мотивувальної частини читати „…рішення господарського суду міста Києва від 23.10.2007 у справі №16/303….

Пунктом 4 резолютивної частини наведеної ухвали встановлено, що дану ухвалу слід вважати невід`ємною частиною рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2019 у справі №910/12680/18.

Тобто, наведені обставини спростовують відповідні доводи скаржника.

Невірне зазначення судом першої інстанції в абз. 6 арк. 6 оскаржуваного рішення номеру справи про банкрутство „43/1222 замість вірного „43/122, на що посилається позивач в апеляційній скарзі, колегією суддів розцінюється як технічна помилка, яка зрештою, не впливає на суть прийнятого рішення та не є підставою для його скасування.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній позивачем частині прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Укршляхтехнології на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі № 910/12680/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2019 року у справі №910/12680/18 в частині відмови у стягненні з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за період з 14.02.2014 по 30.09.2014 в сумі 840 607,03 грн. залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати сторонам у справі.

4. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови підписано 02.07.2019 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

Б.В. Отрюх