СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р. Справа № 922/3479/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Радіонова О.О.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Круговий Д.С., за ордером та свідоцтвом;

від третьої особи - не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», м. Київ, в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «ВіЕйБі Банк» Матвійчука Олексія Юрійовича вх. № 1836 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 08.05.2019 р. у справі № 922/3479/18 (суддя - Шарко Л.В., повний текст складено та підписано 17.05.2019 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Арт-Тех», м. Харків

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

14.12.2018 р. Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Арт-Тех» (далі - ТОВ «НВП «Арт-Тех», відповідач) про звернення стягнення на рухоме майно ТОВ «НВП «Арт-Тех» в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «ТД «ІТРЗ» за кредитним договором № 30-К/08 від 12.092008 р. станом на 05.10.2018 р. в сумі 239 244,73 доларів США, переданого відповідачем в заставу за договором застави № 30-К/З від 23.12.2010 р., а саме: обладнання - роторна лінія механічної розробки боєприпасів, згідно з витягом з балансового рахунку № 109 від 23.12.2010 р., шляхом його продажу на електронних торгах у процедурі виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.03.2019 р. залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача (далі - третя особа).

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.05.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом є підставою припинення застави, оскільки зобов`язання за кредитним договором припинилося.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 910/8698/17 скаржник вважає, що сам факт ліквідації юридичної особи/боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору застави, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Скаржник стверджує, що ця підстава не передбачена договором застави, укладеного між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом домовленості між такою особою та кредитором.

В апеляційній скарзі позивач також звертає увагу суду на те, що рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1264 від 20.05.2019 р. призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» заступника начальника відділу безпеки департаменту розслідування протиправних діянь Матвійчука О.Ю.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні в усній формі проти апеляційної скарги заперечив.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2008р. між ВАТ "ВіЕйБі Банк", як кредитодавцем, та ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ", як позичальником, укладено кредитний договір №30-К/08, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у формі поновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом 700 000,00 доларів США, з терміном остаточного повернення кредиту до 11.09.2010р., включно.

В подальшому додатковими угодами, договорами про внесення змін до кредитного договору сторонами вносилися зміни щодо розміру траншів, зміни процентних ставок, термінів повернення кредитних коштів та інше.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 23 грудня 2010 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк», як заставодержателем, та ТОВ «НВП «Арт-Тех», як заставодавцем, укладений договір застави №30-К/3, відповідно до умов якого відповідач передав позивачеві в заставу належне йому на праві приватної власності рухоме майно, в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" за кредитним договором №30-К/08 від 12.09.2008.

Відповідно до п. 1.1 договору застави, зокрема, заставодавець надає заставодержателю в заставу «роторну лінію механічної розробки боєприпасів, за витягом з балансового рахунку № 109 від 23.12.2010 р.»

Згідно з п. 2.1.12 договору застави, заставодавець зобов`язується у разі звернення стягнення на заставлене майно не чинити перешкод при його реалізації.

Відповідно до п. 3.1 договору застави, заставодержатель набуває право звернути стягнення на заставлене майно у разі порушення позичальником/заставодавцем будь-якої з вимог кредитного договору (зокрема, порушення строків сплати процентів за кредитом та/або основної суми кредиту) та/або цього договору застави. Звернення стягнення може бути здійснено після закінчення 4-місячного терміну після факту порушення, у разі якщо протягом цього періоду позичальник не погасив прострочену заборгованість.

Пунктом 4.1 договору застави сторони передбачили, що договір набуває дії з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, як вбачається з витягу з балансового рахунку № 109 від 28.12.2010 р., в ньому мова йде про роторну лінію механічної розборки боєприпасів ЛР 100/39, а не розробки, як зазначено в договорі застави (т. 1, а.с. 48).

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.12.2011 р. у справі № 5023/9083/11 позов Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІТРЗ" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІРІУС" про стягнення заборгованості за кредитним договором №30-К/08 від 12.09.2008р. у розмірі 3500968,96грн. задоволено повністю, стягнуто солідарно з ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" та ТОВ "СІРІУС" на користь Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" суму заборгованості за кредитним договором №30-К/08 від 12.09.2008р. у розмірі 3500968,96грн.; 25500,00грн. державного мита та 236,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою господарського суду Харківської області від 22.12.2011 у справі №5023/10142/11 ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою від 05.07.2012 у цій же справі ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" було ліквідовано, визнано вимоги ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" на суму 3 731 591,31 грн. погашеними.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.07.2012 р. ТОВ "Торговий дім "ІТРЗ" припинено.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ч. 3 ст. 104 ЦК України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною 1 статті 609 ЦК України, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене заставою зобов`язання, зіставляють з підставами для припинення права застави.

При цьому, в контексті приписів статей 526, 599 ЦК України слід враховувати, що будь-які забезпечувальні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, що забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

Статтею 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з статтею 1 Закону України "Про заставу", застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Застава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання (частина 1 статті 28 Закону України "Про заставу").

За змістом положень пункту 1 частини 1 статті 593 ЦК України, право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно з ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частинами 1, 2 статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін).

За змістом статті 20 Закону України "Про заставу", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у постанові від 06.07.2016 у справі № 918/545/13 зазначила, що укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із відповідного державного реєстру. Оскільки покладення цих ризиків на особу, яка видала забезпечення, відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме із кредитором, то всі узяті ризики слід покладати на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника. Отже, ліквідація боржника не повинна припиняти обов`язок заставодавця (іпотекодавця) із несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто звільнення останньої від таких ризиків має бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором. Таким чином, сам факт ліквідації боржника за кредитним договором із внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором, яка не була погашена у процедурі ліквідації, не є підставою для припинення договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Проте, такої спеціальної домовленості щодо звільнення заставодавця від ризиків ліквідації позичальника матеріали справи не містять.

При цьому, виходячи з зазначених висновків Верховного Суду України та відповідних норм цивільного законодавства, постановлення господарським судом ухвали про ліквідацію юридичної особи - боржника за основним зобов`язанням і його виключення із Реєстру не припиняє забезпечувального зобов`язання, лише за умови, якщо кредитор до виключення боржника з цього Реєстру реалізував своє право щодо заставодавця/іпотекодавця, пред`явивши до нього відповідний позов.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справах № 6-216цс14, № 6-84цс15, від 17.02.2016 у справі № 6-245цс14 від 06.07.2016 у справі № 3-578гс16, від 12.10.2016 у справі № 5/25-38 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 910/9943/17, від 20.06.2018 у справі № 381/3209/16-ц, від 06.03.2018 у справі № 2011/16284/12 та від 13.03.2018 у справі № 910/8698/17.

Крім того, судовою колегією враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 910/9943/17, від 20.02.2019 р. у справі № 910/4435/18, які є тотожними зазначеним висновкам Верховного Суду України.

Оскільки з позовом у цій справі про звернення стягнення на предмет застави кредитор звернувся вже 14.12.2018 р., тобто вже після ліквідації боржника, за реалізацією заставодержателем свого права, передбаченого ст. 590 ЦК України, та враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, і наявність відомостей про припинення позичальника, внесених до Реєстру ще 12.07.2012 р., тому висновок місцевого господарського суду про припинення застави внаслідок ліквідації позичальника та припинення основного зобов`язання за кредитним договором є правомірним, що обумовлює відмову у задоволенні позовних вимог на законних підставах.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 910/8698/17 не приймаються до уваги, оскільки зводяться до вибіркового та довільного тлумачення скаржником викладених у ній висновків, які є тотожними висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 910/9943/17, від 20.02.2019 р. у справі № 910/4435/18.

На стадії підготовчого провадження, одночасно з клопотанням про відкладення підготовчого засідання, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

В Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки зобов`язання за кредитним договором №30-К/08 від 12.09.08 року та договором застави №30-К/З від 23.12.10р. є припиненим, відтак відсутнє порушення прав позивача, що, в свою чергу, виключає можливість застосування в даному випадку позовної давності.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 08.05.2019 р. у справі № 922/3479/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 02.07.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя С.В. Барбашова

Суддя О.О. Радіонова