ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2019 р. Справа№ 910/16018/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 27.06.2019

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 (повний текст складено 07.03.2019)

у справі №910/16018/18 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснова»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Баланс Груп»

про визнання договору недійсним,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго») звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транснова» (далі - ТОВ «Транснова») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Баланс Груп» (далі - ТОВ «Баланс Груп») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги про визнання договору недійсним обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «Транснова» та ТОВ «Баланс Груп» № 11-2018 від 06.11.2018, не відповідає нормам чинного законодавства, а саме його укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені договором, оскільки за таким договором новий кредитор передає на користь первісного кредитора акції, векселі чи інші цінні папери, а не грошові кошти. Також заявник вважає, що такий договір є договором факторингу, а відповідач 2, який є фактором, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки він не є фінансовою установою.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у позові відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що оспорюваний договір жодним чином не зачіпає законні права та інтереси позивача як боржника у зобов`язанні, право вимоги за яким є предметом оспорюваного договору, оскільки зміна особи кредитора не тягне за собою збільшення обсягу кредиторських вимог кредитора до боржника у зв`язку зі зміною особи кредитора, не зменшує обсяг прав позивача у зобов`язанні та не ставить позивача після заміни особи кредитора у становище гірше, ніж те, у якому він був до заміни, що не може свідчити про наявність у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу у розумінні ст. 4 ГПК України.

Також суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем належними та допустимим доказами, що відповідачі, вчиняючи оспорюваний договір, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля відповідачів була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення, Так, сторони договору у п. 2.3. фактично визначили спосіб оплати вартості відступлення права вимоги.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що ціна відступлення права вимоги за договором відповідає номінальній ціні права вимоги, яке є предметом такого договору, з огляду на що відсутні підстави вважати, що оспорюваний Договір за своєю правовою природою є договором факторингу.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У березні 2019 року ПАТ «Центренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Центренерго» в повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Центренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019. Справу призначено до розгляду.

У зв`язку з призначенням судді Власова Ю.Л., який був суддею-доповідачем у справі, на посаду судді Верховного Суду у Касаційний господарський суд, справу передано для розгляду іншому складу суду.

22.05.2019 ухвалою Північного апеляційного господарського суду прийнято справу № 910/16018/18 до провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Центренерго» на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у іншому складі суду. Справу призначено до розгляду на 27.06.2019.

26.06.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке задоволено судом апеляційної інстанції.

27.06.2019 в судове засідання з`явилися представники скаржника та відповідача 2. Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в порядку передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення 20.06.2019 та клопотанням скаржника про розгляд справи без участі його представника.

Скаржник у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача 2 проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ПАТ «Центренерго» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що внаслідок укладення оспорюваного договору кількість голосів ТОВ «Баланс Груп» у комітет кредиторів ПАТ «Центренерго» збільшилася з 21, 6 % до 85, 2 % голосів. При цьому, ТОВ «Транснова» взагалі позбавляється голосів, а решта голосів належить ТОВ «Легіс-Інвест». Така обставина, на думку скаржника, порушує його право у справі про банкрутство.

Скаржник зазначає, що його законні інтереси будуть порушені стягненням з нього 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих ТОВ «Баланс Груп» на суму вимоги, яка відступлена відповідачу 2 за оспорюваним договором.

Також скаржник зазначає, що на все майно ТОВ «Транснова» накладено арешт, а тому укладення оскаржуваного правочину суперечить Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, скаржник стверджує, що договір не спрямований на реальне настання наслідків, які ним передбачені - сплати новим кредитором на користь первісного кредитора грошової суми у розмірі 45 242 876, 37 грн, оскільки у п. 2.3.2 договору вказано, що насправді новий кредитор передає на користь первісного кредитора акції, векселі чи інші цінні папери, а не грошові кошти. Тобто, наведені умови договору, на думку скаржника, прямо вказують на свідомий намір сторін не виконувати зобов`язання, передбачене договором - сплату відповідачем 2 на користь відповідача 1 суму у розмірі 45 242 876, 37 грн саме у грошовій формі.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

13.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Баланс Груп» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідач 2 зазначає, що оспорюваний правочин жодним чином не зачіпає законні права та інтереси позивача як боржника у зобов`язанні, право вимоги за яким є предметом оспорюваного правочину.

Також ТОВ «Баланс Груп» вважає, що скаржником не доведено, що відповідачі, вчиняючи оскаржуваний правочин, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором та, відповідно, воля відповідачів була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення. У п. 2.3 договору сторони фактично визначили спосіб оплати вартості права вимоги.

Посилання скаржника на арешт майна відповідача 1 можуть стосуватися інтересу ПАТ «Київоблгаз», в інтересах якого зареєстроване, за твердженням скаржника, зареєстровано публічне обтяження, однак ПАТ «Центренерго» жодним чином не обґрунтовує, як вказана обставина порушує саме його права та зачіпає законні інтереси.

Відзив від відповідача 1 до суду апеляційної інстанції не надходив. Клопотання про продовження строку для подачі відзиву до суду апеляційної інстанції не надходило.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції, 06.11.2018 між ТОВ «Транснова» (первісний кредитор) та ТОВ «Баланс Груп» (новий кредитор) укладено договір №11-2018 про відступлення права вимоги (далі - договір), згідно з п. 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає на себе право вимоги до боржника - ПАТ «Центренерго» на загальну суму 45 242 876, 37 грн, а новий кредитор зобов`язується сплатити на користь первісного кредитора грошову суму у розмірі 45 242 876, 37 грн та право вимоги всіх пов`язаних з зобов`язанням платежів (3% річних, інфляційні та інші).

Сума переведених боргових зобов`язань, зазначена у п. 1.1. цього договору, виникла на підставі основних договорів та підтверджується рішеннями судів у відповідних розмірах, перелік яких викладений у п. 1.2. договору.

Відповідно до п. 1.3., 1.4. договору до нового кредитора переходять права первісного кредитора за зобов`язаннями та правами, що є кредиторськими вимогами первісного кредитора до ПАТ «Центренерго» у справі про банкрутство №15/76-б-43/624-б, в обсязі, зазначеному в п. 1.1. цього договору. Відступлені права вимоги первісного кредитора за цим договором підтверджуються ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 у справі №15/76-б-43/624-б про банкрутство ПАТ «Центренерго».

Пунктом 2.3. договору сторони погодили, що новий кредитор розраховується з первісним кредитором у наступному порядку: впродовж 15 банківських днів новий кредитор сплачує на користь первісного кредитора суму у розмірі 1% від суми відступленого права вимоги за цим договором, що становить 452 428, 76 грн; впродовж 90 банківських днів новий кредитор передає на користь первісного кредитора акції, векселі чи інші цінні папери на суму у розмірі 99% від суми відступленого права вимоги за цим договором, що становить 44 790 447, 61 грн.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спір у справі стосується наявності (відсутності) підстав для визнання укладеного між відповідачами договору відступлення права вимоги за вимогою не сторони такого правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу норми ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Договір може бути визнаний недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2018 між ТОВ «Транснова» та ТОВ «Баланс Груп» укладено договір, згідно з п. 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає на себе право вимоги до боржника - ПАТ «Центренерго» на загальну суму 45242876,37 грн, а новий кредитор зобов`язується сплатити на користь первісного кредитора грошову суму у розмірі 45242876,37 грн та право вимоги всіх пов`язаних з зобов`язанням платежів (3% річних, інфляційні та інші).

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 порушено провадження у справі за заявами державного підприємства «Ровенькиантрацит» Міністерства палива та енергетики України та Полтавського акціонерного банку «Полтава-банк» про визнання банкрутом відкритого акціонерного товариства «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» (справа № 15/76-б-43/624-б).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 у справі № 15/76-б-43/624-б подовжено строк процедури розпорядження майном у справі № 15/76-б-43/624 та повноваження розпорядника майна Публічного акціонерного товариства «Центренерго».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 4 ГПК України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.0.92018 у справі № 905/1926/16.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що договір укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 та встановлює права і обов`язки саме зазначених осіб.

Водночас, ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Водночас, ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Скаржник не є стороною договору, правомірність укладення якого ним оспорюється, однак заявник зазначає, що він є боржником перед відповідачами відповідно до ухвал Господарського суду міста Києва від 17.11.2015 та від 01.12.2015 у справі № 15/76-б-43/624-б, тоді-як відповідачі входять до складу комітету кредиторів ПАТ «Центренерго», а тому, у зв`язку з укладанням договору кількість голосів одного з членів комітету зросла, що порушує права позивача.

Оскільки провадження у справі про банкрутство ПАТ «Центренерго» було порушено ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004, тобто до моменту набрання чинності поточної редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», розгляд справи про банкрутство ПАТ «Центренерго» триває, знаходиться на стадії процедури розпорядження майном, відповідно до абзацу 1 пункту 1-1 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» поточної редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до провадження у справі № 15/76-6-43/624-6 про банкрутство ПАТ «Центренерго» застосовується Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, що діяла до 19.01.2013.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, що діяла до 19.01.2013, протягом десяти днів після винесення ухвали за результатами попереднього засідання господарського суду розпорядник майна повідомляє кредиторів згідно з реєстром вимог кредиторів та уповноважену особу акціонерів або учасників товариства з обмеженою чи додатковою відповідальністю про місце і час проведення зборів кредиторів та організовує їх проведення. Учасниками зборів кредиторів з правом вирішального голосу є кредитори, вимоги яких включені до реєстру вимог кредиторів. У зборах можуть брати участь представник працівників боржника, уповноважена особа акціонерів або учасників товариства з обмеженою чи додатковою відповідальністю, арбітражний керуючий з правом дорадчого голосу. Збори кредиторів вважаються повноважними незалежно від кількості голосів кредиторів, які беруть участь у зборах, якщо всіх кредиторів було письмово повідомлено про час і місце проведення зборів відповідно до частини першої цієї статті. Кількість голосів кредиторів визначається відповідно до частини четвертої цієї статті. Збори кредиторів скликаються арбітражним керуючим за його ініціативою або ініціативою комітету кредиторів чи інших кредиторів, сума вимог яких складає не менше однієї третини всіх вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, або за ініціативою однієї третини кількості голосів кредиторів. Збори кредиторів на вимогу комітету кредиторів або окремих кредиторів скликаються арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) протягом двох тижнів з дня надходження письмової вимоги про їх скликання. Збори кредиторів проводяться за місцезнаходженням боржника. Кредитори, у тому числі і органи державної податкової служби, інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), мають на зборах кредиторів кількість голосів, пропорційну сумі вимог кредиторів, включених до реєстру вимог кредиторів, кратній тисячі гривень. До компетенції зборів кредиторів належить прийняття рішення про: вибори членів комітету кредиторів; визначення кількісного складу комітету кредиторів, визначення його повноважень, дострокове припинення повноважень комітету кредиторів або окремих його членів; схвалення плану санації боржника; інші питання, передбачені цим Законом. На час дії процедур банкрутства збори кредиторів обирають комітет кредиторів у складі не більше семи осіб. Вибори комітету кредиторів проводяться за списком відкритим голосуванням більшістю голосів присутніх на зборах кредиторів, визначених відповідно до частини четвертої цієї статті. Рішення про створення та склад комітету кредиторів направляється до господарського суду. До компетенції комітету кредиторів належить прийняття рішення про: вибори голови комітету; скликання зборів кредиторів; підготовку та укладення мирової угоди; внесення пропозицій господарському суду щодо продовження або скорочення строку процедур розпорядження майном боржника чи санації боржника; звернення до господарського суду з клопотанням про відкриття процедури санації, визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, припинення повноважень арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) та про призначення нового арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), надання згоди на укладення арбітражним керуючим значних угод боржника чи угод боржника, щодо яких є заінтересованість; інші питання, передбачені цим Законом. У роботі комітету має право брати участь з правом дорадчого голосу арбітражний керуючий, представник працівників боржника, уповноважена особа акціонерів або учасників товариств з обмеженою чи додатковою відповідальністю та при необхідності представник органу уповноваженого управляти майном боржника, представник органу місцевого самоврядування. Рішення зборів (комітету) кредиторів вважається прийнятим більшістю голосів кредиторів, якщо за нього проголосували присутні на зборах (комітеті) кредитори, кількість голосів яких визначається відповідно до частини четвертої цієї статті.

Відповідно до протоколу зборів кредиторів ПАТ «Центренерго» від 21.12.2015 до складу комітету кредиторів ПАТ «Центренерго» обрані, зокрема, відповідач 1 та відповідач 2.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що суд вправі здійснювати захист лише охоронюваного законом інтересу особи щодо предмету спору. Тоді-як будь-які дії, спрямовані на зловживання стороною своїми правами, що приховуються за начебто законним інтересом, не можуть ставитись судом під захист, оскільки це призведе до порушень прав та інтересів іншої сторони.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір жодним чином не зачіпає законні права та інтереси позивача як боржника у зобов`язанні, право вимоги за яким є предметом оспорюваного договору, оскільки зміна особи кредитора не тягне за собою збільшення обсягу кредиторських вимог кредитора до боржника у зв`язку зі зміною особи кредитора, не зменшує обсяг прав позивача у зобов`язанні та не ставить позивача після заміни особи кредитора у становище гірше, ніж те, у якому він був до заміни, що не може свідчити про наявність у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу у розумінні ст. 4 ГПК України. А тому доводи скаржника про порушення його права відхиляються як необґрунтовані.

Стосовно посилань скаржника на збільшення кредиторських вимог відповідача 2 в процедурі банкрутства ПАТ «Центренерго», то останнім не наведено норми (у відповідній редакції Закону про банкрутство), якій суперечить відступлення права вимоги до боржника. А тому, саме лише посилання скаржника на збільшення обсягу кредиторських вимог відповідача 2 в процедурі банкрутства, не може бути підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним. У зв`язку з викладеним доводи скаржника у вказаній частині визнаються необґрунтованими.

Також доводи скаржника про те, що стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат порушить права позивача є безпідставним, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правом кредитора в силу ст. 625 Цивільного кодексу України у зв`язку з неналежним виконанням боржником грошового зобов`язання. Таким же правом був наділений і первісний кредитор (відповідач 1).

Крім того, необґрунтованим є посилання скаржника на наявність арешту на майно відповідача 1 з огляду на таке.

Так, як зазначає сам скаржник, обтяження №17074079 із забороною відчуження рухомого майна зареєстровано 17.09.2018 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2017 у справі №910/21624/16 про стягнення з ТОВ «Транснова» грошових коштів на користь ПАТ «Київоблгаз». Обтяження підтверджується копію витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №58170570 від 23.01.2019.

При цьому, стягувачем та, відповідно, особою за зверненням якої накладено заборону (арешт) є ПАТ «Київоблгаз». Вказані обставини (які заявлені скаржником як підстави позову та апеляційної скарги) можуть стосуватись інтересу ПАТ «Київоблгаз». Однак, яким чином, у зв`язку з цим, оскаржуваний правочин порушує права та охоронюваний законом інтерес скаржника, останнім не зазначено. А тому такі доводи скаржника відхиляються судом як безпідставні.

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 73, 76 - 79, 80, 269 ГПК України, наявності у нього саме охоронюваного законом інтересу чи порушеного права щодо предмету спору у даній справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/21218/17.

Так, п. 2.3. договору сторони погодили, що новий кредитор розраховується з первісним кредитором у наступному порядку: впродовж 15 банківських днів новий кредитор сплачує на користь первісного кредитора суму у розмірі 1% від суми відступленого права вимоги за цим договором, що становить 452 428, 76 грн; впродовж 90 банківських днів новий кредитор передає на користь первісного кредитора акції, векселі чи інші цінні папери на суму у розмірі 99% від суми відступленого права вимоги за цим договором, що становить 44 790 447, 61 грн.

При цьому, скаржник, посилаючись на неправомірність такої умови, що на його думку свідчить про фіктивність правочину, не довів належними та допустимим доказами, що відповідачі, вчиняючи оспорюваний договір, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля відповідачів була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення, Пунктом 2.3. договору фактично визначили спосіб оплати вартості відступлення права вимоги. Скаржником не наведено норми права, якій суперечить вказаний порядок розрахунку, узгоджений сторонами правочину, а тому такі посилання відхиляються як необгрунтвоані.

Крім того, відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

При цьому, згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таке ж положення передбачено ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231» до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Необхідними ознаками для кваліфікації правовідносин як факторингу є, в тому числі, здійснення фінансування клієнта та отримання фактором плати за користування клієнтом грошовими коштами, які надаються під відступлення права вимоги.

В свою чергу, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.

Нормами Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо оплатності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування.

Ознакою факторингової операції є її систематичне виконання суб`єктом господарювання з метою отримання прибутку, тобто по суті здійснення підприємницької діяльності шляхом ведення фінансової діяльності, зокрема укладення факторингових договорів. Аналогічна (як між договором факторингу та оплатним договором цесії) відмінність існує між кредитним договором та договором процентної позики, при цьому остання не заборонена законом при відсутності ліцензії на здійснення фінансової діяльності, якщо така діяльність не є систематичною діяльності юридичної особи з метою отримання прибутку.

Правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що ринкова вартість права вимоги, яке відступається за договором уступки, не обов`язково дорівнює розміру уступленого права вимоги. Так, при визначенні ринкової вартості майнового права (яким є право вимоги) можуть братись до уваги економічні та інші показники (зокрема, можливість фактичного отримання задоволення вимог кредитора боржником (його фінансовий стан), обставини спливу позовної давності щодо вимог, які будуть заявлятись до боржника, наявність способів забезпечення виконання основного зобов`язання, тощо).

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, за змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, ціна відступлення права вимоги за договором відповідає номінальній ціні права вимоги, яке є предметом такого договору. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу. Натомість, оспорюваний правочин є договором відступлення права вимоги.

Отже, враховуючи недоведеність скаржником наявності у нього порушеного права та охоронюваного законом інтересу щодо предмету позову, а також за недоведеності заявником існування передбачених приписами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, які в силу ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсним договору, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Центренерго». З наведених підстав не підлягає до задоволення і апеляційна скарга.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спір у даній справі підсудний Господарському суду міста Києва (ст. 27 ГПК України), однак не у межах справи про банкрутство ПАТ «Центренерго», оскільки норма ст. 30 ГПК України встановлює виключну підсудність справ у спорах про визнання правочинів недійсними, укладених самим боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Тому, враховуючи, що скаржник стороною оспорюваного ним договору про відступлення права вимоги не є, суд першої інстанції вірно встановив, що підсудність даного спору визначається за правилом ст. 27 ГПКУкраїни (пред`явлення позову за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ «Центренерго» про визнання договору відступлення права вимоги, стороною якого заявник не є, недійсним.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі № 910/16018/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі № 910/16018/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Публічне акціонерне товариство «Центренерго».

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 02.07.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко