ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. Справа№ 910/16144/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Чорної Л.В.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Котенка О.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 12.06.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк"

на рішення господарського суду міста Києва

від 26.02.2019 (повний текст рішення складено 01.03.2019)

у справі №910/16144/18 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фітокорм"

до Акціонерного товариства "Сбербанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фосагро-Україна"

про стягнення 8715600,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фітокорм" звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства "Сбербанк" про стягнення 825504,49 грн., посилаючись на протиправне позадоговірне списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.01.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фосагро-Україна".

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що банк, виконуючи вимоги законодавства України, нормативно-правових актів НБУ і внутрішніх документів банку з питань фінансового моніторингу щодо недопущення проведення фінансової операції особою, яка перебуває у санкційному списку, зарахував спірні кошти, що надійшли від третьої особи на рахунок позивача та обліковує їх на рахунку кредиторської заборгованості № НОМЕР_1 (980). Таким чином, на думку відповідача, ним жодним чином не порушені права позивача, оскільки право власності на спірні кошти банком не набуто. Крім того, відповідач вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а банк у цьому випадку є неналежним відповідачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.02.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Сбербанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фітокорм" грошові кошти у розмірі 8715600,00 грн. (вісім мільйонів сімсот п`ятнадцять тисяч шістсот гривень 00 коп.). Стягнуто з Акціонерного товариства "Сбербанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фітокорм" 130734,00 грн. (сто тридцять тисяч сімсот тридцять чотири гривні 00 коп.) судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Сбербанк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/16144/18 та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах до Банку відмовити у повному обсязі. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фітокорм" на користь Акціонерного товариства "Сбербанк" судові витрати по сплаті судового збору.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник стверджує, що судом першої інстанції не застосовано положення ст. 319 Цивільного кодексу України, Закону України «Про санкції» від 14.08.2014 №1644-VII, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.05.2018 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 14.05.2018 №126/2018 та постанови Правління Національного банку України від 01.10.2015 №654 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Відповідач стверджує, що банк, виконуючи вимоги законодавства України, нормативно-правових актів НБУ і внутрішніх документів банку з питань фінансового моніторингу щодо недопущення проведення фінансової операції особою, яка перебуває у санкційному списку, зарахував спірні кошти, що надійшли від третьої особи на рахунок позивача та обліковує їх на рахунку кредиторської заборгованості № НОМЕР_1 (980). Таким чином, на думку відповідача, ним жодним чином не порушені права позивача, оскільки право власності на спірні кошти банком не набуто. Також скаржник вказує на те, що висновок суду першої інстанції щодо списання коштів з рахунку позивача не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджений належними та допустимими доказами, якими у відповідності до п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75 є виписки з особових рахунків клієнтів.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк" на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/16144/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Чорної Л.В., Разіної Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Сбербанк" на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/16144/18; розгляд справи призначено на 14.05.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно останнього розпорядження Північного апеляційного господарського суду у справі №910/16144/18 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/16144/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Чорна Л.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2018 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк" на рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/16144/18 до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Чорної Л.В., Михальської Ю.Б.; призначено справу до розгляду на 29.05.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2018 оголошено в судовому засіданні перерву до 12.06.2019.

В судове засідання апеляційної інстанції представник третьої особи не з`явився.

Оскільки явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення учасників справи про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

20.11.2017 між позивачем (клієнт) та відповідачем (банк) укладено договір банківського обслуговування - заява-договір № Т012-013062724 щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг в рамках договору щодо банківського обслуговування (далі - Договір, Заява-Договір), відповідно до п. 5.1.1. якого банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_2 у UАН, EUR, USD, RUB та здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта на умовах обраного тарифного пакету згідно з розділом І тарифів на умовах та в порядку, передбаченому цією заявою-договором та відповідними положеннями Умов банківського обслуговування юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПАТ "Сбербанк", затверджені наказом голови правління банку №316 від 04.04.2013.

Згідно п. 5.2.1. Заяви-Договору банк відкриває клієнту картковий рахунок № НОМЕР_2 у UАН та випускає до нього та надає клієнту картку та ПІН-конверт.

На підставі цієї Заяви-Договору банк відкриває клієнту вкладний рахунок № НОМЕР_2 у UАН, EUR, USD, на який клієнт має право перераховувати кошти у відповідних валютах (пункт 5.3.1. Заяви-Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2018 позивачем здійснено списання грошових коштів з поточного рахунку позивача № НОМЕР_2 в розмірі 8715600,00 грн (далі також - спірні кошти), які належать позивачеві.

Колегією суддів встановлено, що списання грошових коштів з рахунку позивача мало місце при наступних обставинах.

Так, між позивачем та третьої особою 19 січня 2018 року було укладено Договір поставки № 89/ФТК, відповідно до умов якого третя особа як постачальник за договором зобов`язувалась передати у власність позивача товар, а позивач зобов`язувався оплатити його вартість.

На виконання договірних зобов`язань з третьою особою, на підставі виставлених останньою рахунків на оплату по замовленням №1925 від 21 травня 2018 року на суму 6681960,00 грн та №1927 від 21 травня 2018 року на суму 2033640,00 грн., позивачем було перераховано третій особі (згідно призначень платежів) грошові кошти на загальну суму 8715600,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень №167 від 22.05.2018 на суму 1113660,00 грн, №168 від 22.05.2018 на суму 1113660,00 грн, № 169 від 22.05.2018 року на суму 1113660,00 грн, № 170 від 22.05.2018 на суму 1113660,00 грн, № 171 від 22.05.2018 на суму 1113660,00 грн, № 172 від 22.05.2018 на суму 1113660,00 грн, № 173 від 22.05.2018 року на суму 1016820,00 грн та № 174 від 22.05.2018 року на суму 1016820,00 грн, а також випискою по особовим рахункам позивача № НОМЕР_2 за 22.05.2018.

Як вказує позивач, оскільки станом на 24 травня 2018 року третя особа свої зобов`язання за Договором поставки № 89/ФТК не виконала та не здійснила поставку обумовленого з позивачем товару, останній направив на адресу третьої особи лист вих. №240518-1 від 24.05.2018 з проханням повернути грошові кошти в загальній сумі 8715600, 00 грн в найкоротші строки.

24 травня 2018 року третя особа на підставі зазначеного вище листа позивача здійснила повернення грошових коштів за непоставлений товар (згідно призначення платежу) на суму 8715600,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжного доручення № 2460 від 24.05.2018 з відміткою обслуговуючого банку про проведення платежу та випискою з рахунку третьої особи за вказану дату.

Факт списання коштів у сумі 8715600,00 грн з рахунку третьої особи №3 за 24.05.2018 підтверджується також наявною у матеріалах справи довідкою № ДІ-В63/2641 ПАТ "Райффайзен банк Аваль".

Як стверджує позивач, перераховані третьою особою грошові кошти в розмірі 8715600,00 грн було зараховано на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 о 13 год. 37 хв. 24 травня 2018 року, що підтверджується довідкою за підписом директора, смс-повідомленнями, які надходили на фінансовий номер мобільного телефону НОМЕР_6 .

В цей же день 24 травня 2018 року о 15 год. 46 хв. на підставі платіжного доручення 179 (виписка по рахунку з 22.05.2018 по 25.05.2018, сформована 06.06.2018 у справі а.с. 85 т.1) позивачем було перераховано на поточний рахунок ТОВ "Фоскорм" грошові кошти в розмірі 900000,00 грн, як повернення фінансової допомоги згідно договору позики № 240518-1 від 24 травня 2018 року (згідно призначення платежу).

В подальшому, 24 травня 2018 року о 18 год. 24 хв. грошові кошти в розмірі 1000,00 грн було повернуто на поточний рахунок позивача та о 18 год. 25 грошові кошти в розмірі 8715600,00 грн було списано з поточного рахунку позивача № НОМЕР_2 , відкритого в АТ "Сбербанк", що також підтверджується смс-повідомленнями з фінансового номеру мобільного телефону.

У листах від 01.06.2018, адресованих голові ради, голові правління, першому заступнику голови правління АТ "Сбербанк", позивач просив відповідача повернути грошові кошти в сумі 8715600,00 грн на поточний рахунок позивача, у відповідь на які відповідач у листі вих. № 11586/5/07-2-1 від 14.06.2018 повідомив позивача про те, що оскільки платника спірних коштів (третя особа) внесено до санкційного списку, такі кошти обліковуються у банку на відповідному балансовому рахунку та правові підстави для повернення спірних коштів у банку відсутні.

В подальшому позивач неодноразово звуртався до відповідача з заявами про надання інформації щодо списання банком спірних коштів, на які відповідачем у листах вих. № 13221/5/07-2-3 від 04.07.2018 та вих. № 17435/5/07-2-3 від 21.08.2018 були надані відповіді про те, що банк у цьому випадку діяв у відповідності до положень чинного законодавства України.

Оскільки відповідач спірних коштів позивачеві на його численні звернення не повернув, вважаючи порушеним своє право на володіння, користування та розпорядження спірними коштами, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі та просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 8715600,00 грн.

Таким чином, спір у даній справі виник, на думку позивача, внаслідок того, що відповідачем неправомірно списано з його рахунку належні позивачеві грошові кошти, натомість відповідач вважає, що діяв у відповідності до законодавства України, яке регулює спірні правовідносини та вимоги позивача як клієнта до банку є безпідставними, оскільки останній право власності на грошові кошти не набув.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

В силу наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя відбувається забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилання відповідача не невірно обраний позивачем спосіб захисту права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів (ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За своїм змістом та правовою природою договір про договір банківського обслуговування - заява-договір № Т012-013062724 щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг в рамках договору щодо банківського обслуговування є договором банківського рахунка.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно зі ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

У відповідності до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Зазначене також кореспондується з нормами статті 193 Господарського кодексу України.

Як встановлено вище, 22.05.2018 позивачем на рахунок третьої особи на виконання договірних зобов`язань були перераховані грошові кошти в загальній сумі 8715600,00 грн, які в подальшому були повернуті третьою особою на рахунок позивача спірних грошових коштів (списання таких коштів з рахунку третьої особи та їх зарахування на рахунок позивача підтверджено наявними в матеріалах доказами). В подальшому, 24 травня 2018 року грошові кошти в розмірі 8715600,00 грн було списано з поточного рахунку позивача № НОМЕР_2 , відкритого в АТ "Сбербанк" та зараховано відповідачем на рахунок № НОМЕР_1 (980).

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, клієнт (в даному випадку позивач) є власником наявних у нього на рахунку грошових коштів, і право власності є непорушним в силу приписів ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Таким чином, списання відповідачем належних позивачу коштів в розмірі 8715600,00 грн з поточного рахунку позивача № НОМЕР_2 є порушенням умов, укладеного з позивачем договору № Т012-013062724, що призвело до фактичного позбавлення позивача права користування та розпорядження власними грошовими коштами.

Твердження скаржника стосовно не доведення належними доказами списання коштів з рахунку позивача спростовується наявними в матеріалах справи виписками по особовим рахункам сторін з 24.05.2018 по 18.12.2018, з якої вбачається, що спірні кошти обліковуються на рахунку кредиторської заборгованості № НОМЕР_1 (980).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фітокорм" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування, зміни чи визнання нечинним оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сбербанк" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 26.02.2019 у справі №910/16144/18 - без змін.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

повний текст постанови складено 05.07.2019

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Л.В. Чорна

Ю.Б.Михальська