ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р. Справа №909/13/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Зварич О.В.

Кравчук Н.М.

секретар судового засідання Андреюк Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України", №14/4-540 від 03.04.2019 (вх. №01-05/1448/19, 01-05/1448/19 від 18.04.2019)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 (повний текст рішення 11.03.2019)

у справі № 909/13/19 (суддя Рочняк О.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України", м. Київ,

до Державного підприємства "Теплокомуненерго", м. Богородчани, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 2589,99 грн.

За участю представників від:

позивача: Старчик А.А. адвокат;

відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Теплокомуненерго" заборгованості в сумі 2 589 грн. 99 коп., а саме: 2383 грн. 56 коп. пені, 121 грн. 54 коп. 3% річних та 84 грн. 89 коп. інфляційних втрат.

Підставою для звернення з позовом слугувало порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасного здійснення оплати за договором купівлі-продажу природного газу від 25.11.2014 №1034/15-ТЕ-15.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 у справі №909/13/19 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків та договір про взаєморозрахунки, якими передбачено не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але й змінено строк виконання грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 1034/15-ТЕ-15 від 25.11.2014, сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за придбання природного газу.

Крім того, згідно імперативних приписів ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", прийнятого 03.11.2016, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 у справі № 909/13/19 скасувати з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач зазначає, що застосування Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" до спірних відносин є неправомірним. Так, Законом передбачено чітке коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань; передбачений також і певний порядок списання заборгованості. Враховуючи статті 1-3, та частину 3 статті 7 Закону, якими визначено процедуру врегулювання заборгованості, її учасників та порядок участі у такій процедурі - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості, законодавцем встановлено наступне: списання заборгованості згідно ч.3 ст.7 Закону є частиною процедури врегулювання заборгованості у відповідності до ст.1 Закону; дія Закону розповсюджується лише на теплопостачальні, теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання і водовідведення у відповідності до ст.2 Закону; учасниками процедури врегулювання заборгованості (у тому числі - процедури списання) є підприємства та організації, включені до реєстру - ст.1 Закону.

Скаржник вважає, що застосування ч.3 ст.7 Закону правомірне лише щодо підприємств та організацій, включених до реєстру. Частиною 2 статті 3 Закону визначено, що для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються відповідні документи (згідно переліку зазначеному у даній нормі). Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не надав увагу тому, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, та судом не зазначено, на підставі яких доказів відповідач набув статусу учасника процедури врегулювання, а саме є теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, а відтак застосування ч.3 ст.7 Закону, на переконання скаржника, є неправомірним, а рішення суду необґрунтованим та незаконним.

Окрім того, позивач зазначає, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови КМУ №20 від 11.01.2005 не змінює строків та умов розрахунків за укладеним між сторонами договором.

31.05.2019 до суду від Державного підприємства "Теплокомуненерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 у справі №909/13/19 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, відповідач зазначає, що ДП «Теплокомуненерго» є теплопостачальною організацією, що підтверджується статутом підприємства, газ за договором отримано виключно на виробництво теплової енергії, що визначено в п.1.2. договору, а остаточний розрахунок за природний газ відповідачем проведено 23.02.2016, а відтак на спірні правовідносини поширюється Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Автоматизованою системою документообігу суду справу №909/13/19 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Зварич О.В. та Кравчук Н.М.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України", №14/4-540 від 03.04.2019 (вх. №01-05/1448/19, 01-05/1448/19 від 18.04.2019) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 01.07.2019.

В судове засідання прибув представник позивача.

Відповідач участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь в судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.11.2014 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та ДП "Теплокомуненерго" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1034/15-ТЕ-15, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

В п.2.1 договору сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 365 тис.куб.м., який може змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Згідно п.3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники ата приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.4 договору).

Відповідно до п.5.1 та п.5.2 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом. Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування ПДВ. До сплати за 1000 куб.м. природного газу разом з ПДВ - 1309 грн. 20 коп.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п.5.5 договору).

В п.6.1 сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п.7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п.6.1 договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п.11 договору він набуває чинності з дати його підписання і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

23.03.2015 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу природного газу, якою сторони узгодили, що з 01.04.2015 ціна за газ складає 2994 грн. 30 коп. з ПДВ.

За період з січня по квітень 2015 року та з жовтня по грудень 2015 року ПАТ "НАК «Нафтогаз України" передав, а ДП "Теплокомуненерго" прийняв природній газ на загальну суму 303519 грн. 02 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання - передачі природного газу за січень, лютий, березень, квітень, жовтень, листопад, грудень 2015 року.

Відповідач за отриманий природний газ розрахувався частково, перерахувавши в період з січня - жовтня 2015 року позивачу грошові кошти в розмірі 132291 грн. 41 коп.

Сума неоплаченого газу склала 171227 грн. 61 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2016 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (сторона 1), Департаментом фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (сторона 2), Фінансовим управлінням Богородчанської районної державної адміністрації (сторона 3), Державним підприємством «Теплокомуненерго» (сторона 4), та Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (остання сторона) підписано Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету.

В розділі 2 Спільного протокольного рішення його сторони погодили порядок проведення взаєморозрахунків.

Зокрема, відповідно до п.2.6. сторона 4 перераховує стороні останній кошти в сумі 31 660, 30 грн. за природній газ 2015 року згідно договору від 25.11.2014 №1034/15-ТЕ-15.

Відповідно до розділу 4 сторони, що підписали Спільне протокольне рішення, несуть відповідальність за недотримання вимог Постанови КМУ від 11.01.2005 №20 та Порядку проведення розрахунків і невиконання своїх зобов`язань за цим Спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 5.2 рішення, спільне протокольне рішення набирає чинності з моменту його підписання всіма сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим спільним протокольним рішенням.

Національна акціонерна компанія Нафтогаз України підписала спільне протокольне рішення без жодних зауважень.

Між цими ж сторонами 17.02.2016 укладено Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету щодо оплати за спожитий природний газ 2015 року згідно договору від 25.11.2014 №1034/15-ТЕ-15 у сумі 75716,86 грн.

Окрім того, 18.12.2015 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (сторона 1), Департаментом фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (сторона 2), Фінансовим управлінням Богородчанської районної державної адміністрації (сторона 3), Державним підприємством «Теплокомуненерго» (сторона 4), та Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (сторона 5) та ПАТ «Укргазвидобування» (остання сторона) підписано договір про організацію взаєморозрахунків №491/375-в щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ 2015 року згідно договору від 25.11.2014 №1034/15-ТЕ-15 у сумі 63850,45 грн.

Відтак, сума боргу у розмірі 107377 грн. 16 коп .погашена коштами державного бюджету, виділеними відповідачу на виконання вимог постанови Кабінету міністрів України № 20 від 11.01.05 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", а саме: в сумі 31660 грн. 30 коп. згідно спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків № 1294 від 12.06.2015 та в сумі 75716 грн. 86 коп. згідно спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків № 522 від 17.02.2016.

Сума боргу в розмірі 63850 грн. 45 коп. погашена відповідачем коштами державного бюджету, виділеними відповідачу у відповідності до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 375 від 04.06.2015, у відповідності до договору про організацію взаєморозрахунків № 491/375-в від 18.12.2015.

На момент подання позову у даній справі заборгованість за природний газ за 2015 рік згідно договору № 1034/15-ТЕ-15 від 25.11.2014 погашена у повному обсязі.

Однак, у зв`язку з порушенням покупцем строків оплати за отриманий за договором газ, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Теплокомуненерго" заборгованості в сумі 2 589 грн. 99 коп., а саме: 2383 грн. 56 коп. пені, 121 грн. 54 коп. 3% річних та 84 грн. 89 коп. інфляційних втрат.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України унормовано: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Як визначено в ст.7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Приписами статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання зокрема, є: регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

11.01.05 постановою Кабінету Міністрів України № 20 було затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який діяв на час існування спірних правовідносин між сторонами.

04.06.2015 постановою Кабінету Міністрів України № 375 затверджено Порядок та умови надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

В п.1 Порядку та умов зазначено, що ці Порядок та умови визначають механізм надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - субвенція).

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору.

Отже, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій, соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсовуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного) застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

З огляду на особливості здійснення господарської діяльності відповідача та законодавчо-обумовлену специфіку взаємовідносин між суб`єктами, що проводять господарську діяльність в енергетичній галузі, вбачається, що відповідача було позбавлено можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за надані ним послуги, що в свою чергу свідчить про відсутність його вини у простроченні платежів.

При цьому, колегія суддів зазначає, сторони, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків та договір про взаєморозрахунки, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що передбачений умовами спірного договору) порядок розрахунків. Таким чином, сторони узгодили порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією (позивачем), змінивши строки виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 1034/15-ТЕ-15 від 25.11.2014.

Відтак, колегія суддів констатує відсутність правових підстав для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок та правомірно відмовлено у задоволенні даних позовних вимог.

Також ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі №924/268/17 та у постанові від 10.05.2018 у справі № 908/2322/16.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, вартість газу, переданого позивачем на підставі договору купівлі-продажу природного газу №1034/15-ТЕ-15 від 25.11.2014 відповідач оплатив повністю 23.02.2016.

Відповідно до виписки з ЄДРЮОФОПГФ основним видом діяльності Державного підприємства "Теплокомуненерго" є 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Відповідно до розділу 2 Статуту Державного підприємства "Теплокомуненерго" основними напрямками діяльності підприємства є виробництво та реалізація теплової енергії та гарячої води.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" №1730-VIII від 03.11.2016р. (далі Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно статті 1 вказаного Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води; кредиторська заборгованість перед постачальником електричної енергії підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем); заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 01.01.2016р.

Відповідно до статті 2 цього Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VIII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Даною правовою нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Частина 3 статті 7 названого Закону є нормою прямої дії. Застосування її приписів законодавець не ставить в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності цим Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 26.02.2019 у справі №926/992/18.

Враховуючи наведені норми Закону, а також те, що предметом спору у даній справі є стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, які нараховані на основну заборгованість за поставлений природний газ у 2015 році, яка була сплачена відповідачем в повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що згідно з частиною 3 статті 7 вказаного Закону, нараховані позивачем відповідачеві пеня, інфляційні та 3% річних у даному випадку підлягають списанню.

Відповідно, у позивача - ПАТ "НАК "Нафтогаз України станом на момент звернення до суду з даним позовом були відсутні підстави для нарахування та заявлення до стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному рішенні.

З огляду на все викладене вище в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 у справі №909/13/19 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 27.02.2019 у справі №909/13/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України" без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

3. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Кравчук Н.М.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.07.2019