ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Справа № 915/636/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Ковальжи А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торг-Сервіс, вул. Космонавтів, 156, корпус А, м. Миколаїв, 54031 ()

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Ринок-Торг-Сервіс, вул. Космонавтів, 156-А, м. Миколаїв, 54031 ()

про стягнення коштів в сумі 5 000 000, 00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Влащук В.М., довіреність № б/н від 24.05.2019 року;

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Торг-Сервіс з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Ринок-Торг-Сервіс заборгованості в розмірі 5 000 000, 00 грн.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 27.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 23.04.2019 року.

У зв`язку з перебуванням судді Олейняш Е.М. у відпустці, розгляд справи № 915/636/19, призначений на 23.04.2018 року, не відбувся.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 06.05.2019 року призначено підготовче засідання по справі на 27.05.2019 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 27.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі № 915/636/19 та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 18.06.2019 року.

Відповідач явку повноважного представника в жодне судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (арк. 88, 91, 105). Причини неявки суду не повідомлені.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 18.06.2019 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ У СПРАВІ.

Заяви та клопотання відсутні.

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору позики № 10 від 09.10.2017 року, укладеного між сторонами, а саме щодо повернення коштів, отриманих в позику, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірній сумі. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 193 ГК України, ст. 526, 530, 610, 629 ЦК України та умовами договору.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

В обґрунтування заперечень відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 8186/19 від 17.05.2019 року) зазначає, що дійсно 09.10.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 10, згідно з яким відповідач отримав від позивача позику у розмірі 5 000 000, 00 грн. Кошти отримані в позику відповідач не повернув.

Крім того, відповідач, посилаючись на приписи ст. 218 ГК України, ст. 239 ГПК України, у відзиві на позовну заяву просить суд у разі прийняття рішення про задоволення позову надати відстрочення його виконання на строк шість місяців. Відповідач зазначає, що сума є значною і сплатити її одночасно в повному обсязі відповідач не має можливості.

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

09.10.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Торг-Сервіс (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ринок-Торг-Сервіс (позичальник) було укладено договір позики № 10 (арк. 16-18).

Відповідно до п. 6.1 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 6.2 Договору строк цього договору починає свій перебіг у момент підписання договору та закінчується 09.04.2018 р.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

Доказів визнання недійсним договору суду не подано. Доказів розірвання договору суду не подано.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору (надалі іменується "позика"), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Відповідно до п. 2.1 Договору розмір позики становить 5 000 000,0 (п`ять мільйонів) гривень.

Відповідно до п. 3.1 Договору позикодавець передає суму позики позичальникові поетапно, будь-якими частинами, протягом трьох місяців з моменту укладання даного договору. Сума позики у повному обсязі повинна бути надана (перерахована) позичальникові не пізніш 09.01.2018 р. включно.

Відповідно до п. 3.3 Договору позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника, в тих частинах, які були перераховані позикодавцем на розрахунковий рахунок позичальника.

Відповідно до п. 4.1 Договору строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором, становить шість календарних місяців.

Відповідно до п. 5.1 Договору після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього договору але не пізніше 09.04.2018 р. включно, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику, у сумі, що була перерахована позикодавцем на виконання цього договору.

Відповідно до п. 5.3 Договору позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на його поточний рахунок.

Відповідно до п. 6.3 Договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач перерахував на поточний рахунок відповідача в період з 10.10.2017 року по 15.12.2017 року грошові кошти в загальній сумі 5 000 000, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, які перевірені судом (20-82).

Отримані в позику грошові кошти відповідач не повернув.

Отже, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить 5 000 000, 00 грн., що також підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків, який підписано та скріплено печатками сторін (арк. 83-86).

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

V. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

На підставі ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказано вище, позивач перерахував на поточний рахунок відповідача грошові кошти в сумі 5 000 000, 00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (20-82). В порушення умов законодавства та договору відповідач не повернув грошові кошти у строк, встановлений договором (п. 5.1 договору).

Станом на день розгляду справи суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 5 000 000, 00 грн., строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 5 000 000, 00 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 8186/19 від 17.05.2019 року) про відстрочення виконання рішення на строк шість місяців, то суд зазначає наступне.

Клопотання мотивоване тим, що заявлена до стягнення сума коштів є досить великою і сплатити її одночасно та в повному обсязі відповідач на даний час не має можливості.

Негайна сплата всієї суми потягне негативні наслідки для господарської діяльності товариства, може призвести до порушення ліквідності та втрати платоспроможності товариства, а також порушенню договірних зобов`язань, виникненню та росту боргових зобов`язань перед іншими контрагентами, працівниками та бюджетом.

Представник позивача в судових засіданнях усно заперечував проти відстрочки виконання рішення суду.

Розглянувши подане клопотання, суд дійшов висновку про його відмову з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За змістом наведених норм, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Так, згідно зі ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, при вирішенні питання про відстрочку виконання рішення суд враховує не тільки можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але й такі ж наслідки для стягувача при затримці виконання рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У зв`язку з тим, що відстрочка виконання рішення продовжує період відновлення порушеного права позивача при її наданні необхідно враховувати закріплені в нормах національного матеріального права та Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, допустимі межі надання такої відстрочки.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У той же час, зважаючи на те, що 1) виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); 2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); 3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); 4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), суд, який надає відстрочку виконання рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача, як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Крім того, судом також враховано, що до матеріалів справи відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження клопотання про відстрочення виконання рішення суду, не доведено наявності конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Таким чином, сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення у даній справі, у зв`язку з чим, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Судовий збір в розмірі 75 000, 00 грн. згідно ст. 129 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Ринок-Торг-Сервіс, вул. Космонавтів, 156-А, м. Миколаїв, 54031 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Торг-Сервіс, вул. Космонавтів, 156, корпус А, м. Миколаїв, 54031 ():

- 5 000 000, 00 грн. (п`ять мільйонів грн. 00 коп.) заборгованості;

- 75 000, 00 грн. (сімдесят п`ять тисяч грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.07.2019 року.

Суддя Е.М. Олейняш