ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2019 року м.Дніпро Справа № 912/3401/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Антоніка С.Г. (доповідач),

суддів:Іванова О.Г., Дарміна М.О.

секретар судового засідання : Ковзиков В.Ю.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.04.2019 (суддя Макаренко Т.В., повний текст оформлено та підписано 26.04.2019р.) у справі № 912/3401/18

за позовом: Фермерського господарства "ЕДЕМ-777", Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка

до відповідача: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, м. Кропивницький

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Олександрійської районної державної адміністрації, м. Олександрія

та

Улянівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка

про визнання укладеною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Фермерське господарство "ЕДЕМ-777" до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання укладеною між Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області та ФГ "Едем-777" додаткової угоди до договору оренди землі, укладеного між ФГ- ЕДЕМ-777" і Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області від 11.12.2007 р. (державна реєстрація у Кіровоградській філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.12.2007 року за №207) загальною площею 40,0 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Улянівської сільської ради Олександрійського району на умовах проекту додаткової угоди, зазначеної в пункті 1 прохальної частини позовної заяви, з покладанням на відповідача судових витрат.

Рішенням господарського суду позов задоволено повністю.

В обгрунтування прийнятого рішення, господарський суд, посилаючись норми діючого законодавства України, судову практику вищих судових інстанцій України та практику Європейського суду з прав людини, прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджено виконання позивачем належним чином умов Договору та вчинення належних дії для його поновлення, натомість відповідачем не дотримано положеня вимог ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та вчинено дії, направлені на поділ земельної ділянки, та її передачу у майбутньому у власність іншим особам.

Не погодившись з рішенням господарського суду, Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області звернулося до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

- позивачем не наведено в позові обгрунтованих обставин наявності порушеного права, передбаченого ч.ч.1-5 ст.33 Закону України «Про оренду землі» та не доведено порушень з боку орендордавця щодо укладання додаткової угоди до договору оренди;

- Головне управління, розглянувши лист-повідомлення позивача щодо понолення договору оренди листом від 05.12.2017 №27-11-0.332-10780/0/2-17 повідомило про заперечення стосовно поновлення спірного договору оренди землі на 10 років;

- фактично існування земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 , площа 40,0га, право на оренду якої просить поновити позивач, припинено у зв`язку із зміною фактичних площ та меж земельних ділянок з присвоєнням їм нових кадастрових номерів, що унеможливлює пролонгацію укладеного раніше договору з позивачем.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.06.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі № 912/3401/18 за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та призначено апеляційну скаргу до розгляду у судове засідання.

Згідно ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Між Фермерським господарством "ЕДЕМ-777" (орендар) та Олександрійською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (орендодавець) 11.12.2007 року було укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір), відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Улянівської сільської ради, загальною площею 40,00 га, в тому числі ріллі - 40,00 га. Кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.16-18).

Сторонами погоджено істотні умови договору оренди земельної ділянки.

Так, зокрема, встановлено, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку дії договору орендар має право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до пункту 37 договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Державна реєстрація договору відбулася у Кіровоградській філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.12.2007 року № 207 (а.с.18).

Пунктом 43 Договору передбачено, що Договір набирає чинності після його державної реєстрації.

Таким чином, перебіг строку дії Договору розпочався після його реєстрації та закінчувався 24.12.2017.

06.10.17 позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк шляхом укладення додаткової угоди.

До вказаного листа позивачем було додано проект додаткової угоди із зазначенням про поновлення договору оренди землі на той самий строк - 10 років, та на тих самих умовах.

Відповідач листом-повідомленням № Ф-20533/0-14297/0/6-17 від 26.10.17 запропонував узгодити істотні умови договору оренди землі, а саме встановити розмір орендної плати на рівні 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням коефіцієнта індексації.

10.11.17 ФГ "ЕДЕМ-777" звернулось до відповідача з новим листом-повідомленням, із прикладенням проекту додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на той самий строк - 10 років, з урахуванням розміру орендної плати 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням коефіцієнта індексації.

Відповідач листом-повідомленням № 27-11-0.332-10780/2-17 від 05.12.18 відмовив у поновленні договору оренди землі на умовах, запропонованих ним же у попередньому листі.

По закінченню строку дії договору оренди землі ФГ "ЕДЕМ-777" на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" звернулось до відповідача з листом-повідомленням та проектом додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на той самий строк та на тих самих умовах шляхом укладення додаткової угоди в порядку ч. 6-8 ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Як вбачається з матеріалів справи та пояснено представником позивача, 10.02.18 ФГ "ЕДЕМ-777" отримано відповідь у формі листа-повідомлення від 06.02.18 № Ф-529/0-572/0/17-18 із запереченнями у поновленні договору оренди землі з посиланням на лист від 03.01.18 № 27-11-0.63-80/2-18 (копію якого було додано до вказаного листа).

За твердженням позивача листа від 03.01.18 № 27-11-0.63-80/2-18 він не отримував. Відповідачем доказів направлення вказаного листа позивачеві до матеріалів справи не надано.

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Кіровоградської області від 22.05.2018 у справі №912/416/18, яким було вирішено спір між тими ж сторонами про той же предмет, але з інших підстав (матеріально правовою підставою позову у справі № 912/416/18 позивачем було зазначено ч.6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", в той час як матеріально - правовою підставою позову у даній справі є ч. 1-5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі") та в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.03.19 рішення господарського суду від 22.05.18 у справі №912/416/18 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Частиною 2 статті 19 Конституції встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації(ч.1 ст.20 Закону). Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (ст.18 Закону).

Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Одночасно, статтею 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції Закону України від 17.02.2011 р. N 3038-VI, який набрав чинності з 12.03.2011, передбачено можливість поновлення договору оренди землі.

За наведеною нормою по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч. 1).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (ч. 2).

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (ч. 3).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч. 4).

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч. 5).

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із:

власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності);

уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч. 6).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч. 7).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (ч. 8).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч.11).

В постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі № 920/739/17, прийнятій у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, зроблений такий правовий висновок:

5.2. Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов`язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов`язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у частині 8 статті 33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Правову позицію щодо розрізнення цих підстав було сформульовано Верховним Судом України, зокрема у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-219цс14 і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц.

ФГ "Едем-777" листом-повідомленням від 04.10.2017 із посиланням на приписи ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та п. 7 Договору оренди землі звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк на тих же умовах. Такий лист прийнято адміністратором ЦНАП Олександрійської РДА 06.10.17. До листа додано проект Додаткової угоди про поновлення Договору оренди на той самий строк та на тих самих умовах, про що свідчить і перелік додатків до листа-повідомлення і зміст листа ЦНАП Олександрійської РДА.

Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області листом-повідомленням № Ф-20533/0-14297/0/6-17 від 26.10.17 запропонувало узгодити істотні умови договору оренди землі, а саме встановити розмір орендної плати на рівні 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням коефіцієнта індексації.

Матеріалами справи також підтверджується, що ФГ «Едем» 10.11.2017р. до закінчення строку договору звернулося до головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області з листом-повідомленням про поновлення договору оренди земельної ділянки із проектом додаткової угоди та іншими документами. При цьому в проекті додаткової угоди пропонувалося поновити договір на той самий строк 10 років, з встановленням розміру орендної плати на рівні 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік з урахуванням коефіцієнту індексації.

Таким чином, орендар земельної ділянки належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендодавця не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору про намір його поновити, як це передбачено умовами договору оренди від 11.12.2007р. та не суперечить положенням частини 2 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Законодавцем у частині 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" визначено алгоритм дій, який зобов`язує орендодавця після отримання листа-повідомлення орендаря:

1) розглянути лист-повідомлення на відповідність вимогам закону;

2) узгодити з орендарем (за необхідності) істотні умови договору;

3) за відсутності заперечень прийняти рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності);

4) укласти з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендареві направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Зазначені положення слід розуміти таким чином:

а) орендодавець у разі невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону повинен протягом місяця із дати його отримання повідомити орендареві про такі невідповідності, що, у свою чергу, може бути підставою для заперечення у задоволенні заяви орендаря;

б) може запропонувати свою редакцію істотних умов договору оренди землі.

Однак, як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач листом-повідомленням № 27-11-0.332-10780/2-17 від 05.12.18 відмовив у поновленні договору оренди землі на умовах, запропонованих ним же у попередньому листі, а саме: встановлення орендної плати на рівні 12%. При цьому відповідачем не було встановлено невідповідності змісту листа-повідомлення та умов проекту додаткової угоди вимогам закону та не запропоновано свою редакцію істотних умов.

Таким чином, орендодавець не виконав належним чином вимоги ч.5 ст.33 Закону, діяв не у спосіб, що встановлений законом, чим порушив вимоги ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі статті 33 Закону України "Про оренду землі", добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар.

Таким чином, відповідач, діючи недобросовісно, порушив процедуру реалізації позивачем переважного права на поновлення договору оренди землі відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Матеріалами справи підтверджено, що позивач належним чином виконував умови договору, а тому мав обґрунтовані сподівання на продовження договірних відносин після закінчення строку дії договору.

Після закінчення строку дії договору позивач продовжив користування земельною ділянкою та сплачував орендну плату. Відповідачем факт продовження належного користування позивачем земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору не спростовано.

Відповідач, направляючи орендарю лист-повідомлення від 05.12.2017 про заперечення в поновлені договору на підставі ч.5 ст.33 Закону діяв недобросовісно, нерозумно і несправедливо оскільки: по-перше, без будь-яких законних підстав порушив передбачене законом і договором право орендаря, який належно виконував умови договору, на поновлення договору оренди на новий строк; по-друге, припинення договору оренди позбавляє позивача об`єкту господарської діяльності, що призведе до звуження або припинення господарської діяльності та звільнення найманих працівників; по-третє, сільська рада позбавляється надходження коштів від орендної плати до бюджету. Постає питання, в чому необхідність і доцільність припинення орендних відносин?

Судами неодноразово висловлювалася позиція щодо дискреційності повноважень органів влади та місцевого самоврядування у земельних правовідносинах. Складається враження, що вказані органи лише за власним розсудом вирішують задовольняти чи відмовляти у задоволенні клопотання про надання земельної ділянки у власність чи передачу її в користування.

Такі висновки спотворюють саме поняття дискреційності повноважень органів, наділених владними повноваженнями.

Дискреційні повноваження - це діяльність адміністративного органу в рамках наданих повноважень з обрання альтернатив, запропонованих законом, з урахуванням, що кожна з них є законною, виходячи із цілей та принципів діяльності, з урахуванням конкретних обставин справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своєму рішенні від 20.02.2009р. у справі № 915/1401/17 зазначив наступне:

« 30. Відповідно до п.п.41, 44, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одними з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є «юридична визначеність» та «заборона свавілля».

Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Заборона свавілля означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.»

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000?I, «Онерїлдіз проти Туреччини» [ВП] (Цneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онерїлдіз проти Туреччини» (Цneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Колегія суддів констатує, що відповідач не довів, що приймаючи рішення щодо відмови в поновлені строку дії договору оренди, діяв в інтересах суспільства, чим допустив порушення принципу «пропорційності». Відмова в поновлені договору оренди має лише негативні наслідки, як для позивача так і для територіальної громади Ульянівської сільської ради (недоотримання коштів в бюджет сільради).

Крім того, наказ відповідача про припинення права оренди, та листи-повідомлення про заперечення в поновлені строку договору оренди жодним чином не мотивовані, що суперечить принципу «належного урядування», який вимагає прозорості і ясності дій державних органів, що сприяє юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Таким чином, оскільки позивач належним чином виконував свої обов`язки за договором оренди, після закінчення строку договору оренди продовжив користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, а відповідач у вирішення питання про поновлення договору оренди діяв недобросовісно, несправедливо, з порушенням принципів «пропорційності» та «належного урядування», то колегія суддів погоджується з рішенням господарського суду, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

При цьому необхідно мати на увазі, що заперечення орендодавця щодо невідповідності листа-повідомлення із проектом додаткової угоди вимогам закону мають бути обґрунтованими і містити конкретні посилання на порушення закону, зазначені у листі-повідомленні або проекті додаткової угоди, або містити конкретні істотні умови договору, щодо яких орендодавець пропонує зміни.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що 05.12.2017р. Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомило позивача про заперечення щодо поновлення договору оренди земельної ділянки

Крім того, звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач послався на здійснення Головним управління Держгеокадастру у Кіровоградській області поділу раніше сформованої земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 , яка перебувала в оренді позивача за Договором, та про створення нових земельних ділянок, та надання дозволів іншим особам на розроблення документації із землеустрою.

Вказаний довід апеляційної скарги не приймається апеляційним судом до уваги, виходячи з наступного.

На час звернення позивача з позовом до суду та на час прийняття рішення у даній справі земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 мала визначену площу, межі, інформація про неї була внесена до Державного земельного кадастру, було здійснено державну реєстрацію речових прав на цю земельну ділянку.

Як правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, докази проведення реєстраційної дії - скасування державної реєстрації земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1 в матеріалах справи відсутні.

Державний кадастровий реєстратор в Державному земельному кадастрі повинен відобразити відомості, що новосформовані земельні ділянки утворено за рахунок поділу земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1 .

Разом з тим, із витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, які за твердженням відповідача утворені на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1 відсутні будь-які відомості про те, що відповідні земельні ділянки були утворені саме в результаті поділу земельної ділянки, що є предметом спору.

Відповідач, достеменно знаючи про наявність на розгляді в суді справи щодо спірної земельної ділянки, ініційованої позивачем, який вважав, що вже на момент звернення до суду в нього було право на поновлення вищевказаного договору оренди, вчинив дії, направлені на поділ земельної ділянки, та її передачу у майбутньому у власність іншим особам.

Крім того, як обгрунтовано зазначив господарський суд у своєму рішення, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виникнення права власності на новоутворені земельні ділянки в інших осіб у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

ФГ «Едем 777» продовжує фактичне користування земельною ділянкою за договором.

Тобто, відповідач фактично надав іншим особам дозволи на розробку документації з землеустрою на частини земельної ділянки, не вилучивши її з фактичного користування позивача та навіть не вживши жодних заходів для її повернення в натурі.

Також не приймаються судом до уваги доводи апеляційної скарги про те, що існування спірної земельної ділянки припинено у зв`язку із зміною фактичних площ та меж земельних ділянок з присвоєнням їм нових кадастрових номерів, що унеможливлює пролонгацію укладеного раніше договору з позивачем враховуючи наступне.

Господарський суд своїм рішенням визнав поновленим договір оренди земельної ділянки, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області та ФГ «Едем 777» та визнав укладеною додаткову угоду до цього договору.

Визнання за ФГ «Едем 777» права на оренду земельної ділянки та визнання укладеною додаткової угоди надає позивачу можливість захистити порушене право щодо відновлення меж земельної ділянки у встановлений Законом спосіб.

Інших належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі, відповідач не надав.

Оскільки доводи відповідача не підтвердилися, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені всі фактичні обставини справи, їм дана належна правова оцінка, то підстави для скасування постановленого судового рішення у справі відсутні.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.04.2019р. у справі №912/3401/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст складено 11.07.2019р.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ М.О. Дармін

__________________ О.Г. Іванов