ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа№ 910/17433/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Михальської Ю.Б.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.

За участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 03.07.2019.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17433/18 (суддя Привалов А.І., м. Київ, повний текст рішення складено 22.04.2019)

за позовом Київської міської ради, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю «Кийавторемтранс», м. Київ

про звільнення самовільно занятих земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Кийавторемтранс" (надалі - відповідач) про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок (код ділянки 75:041:0045 та код ділянки 75:041:0046), що розташовані по пр. Академіка Палладіна, 32-В у Святошинському районі м. Києв, повернути їх Київській міській раді, привівши у придатний для користування стан.

В обґрунтування позову Київська міська рада, посилаючись на положення статей 116, 152, 189, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), наголосила, що відповідач використовує спірні земельні ділянки, які належать до земель комунальної власності, без належних правових підстав, за відсутності відповідного на те рішення Київської міської ради та інших правовстановлюючих документів.

21.03.2019 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої Київська міська рада просила суд:

- зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Кийавторемтранс» повернути земельну ділянку загальною площею 0,156 га по проспекту Академіка Палладіна 32-B у Святошинському районі м. Києва (код ділянки 75:041:0045) Київській міській раді, привівши у придатний для користування стан;

- зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Кийавторемтранс» повернути земельну ділянку загальною площею 0,156 га по проспекту Академіка Палладіна 32-B у Святошинському районі м. Києва (код ділянки 75:041:0046) Київській міській раді, привівши у придатний для користування стан.

Судом першої інстанції визнано подану заяву про зміну предмету позову такою, що відповідає вимогам ст. 46 ГПК України, та прийнято її до розгляду, а тому подальший розгляд справи здійснювався відповідно до вказаної заяви.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17433/18 (суддя Привалов А.І., м. Київ, повний текст рішення складено 22.04.2019) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції аргументовано тим, що позивачем не доведено порушення саме відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а факт самовільного зайняття відповідачем спірних земельних ділянок в розумінні ст. 212 ЗК України не доведено позивачем належним та допустимими доказами, у зв`язку з чим підстави для зобов`язання відповідача повернути спірні земельні ділянки, привівши їх у придатний для користування стан відсутні. Між тим, судом встановлено, що з моменту відчуження нерухомого майна, яке знаходиться на земельних ділянках 75:041:0045, площею 0,156 га та 75:041:0046 площею 0,1232 га, право користування відповідачем спірними земельними ділянками припинилося на підставі ст. 377 ЦК України та ч. 2 ст. 120 ЗК України.

Не погодившись із вказаним рішенням, Київська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що Київська міська рада є власником спірної земельної ділянки, а відповідач порушує право територіальної громади міста Києва на земельні ділянки, оскільки використовує їх без належних правових підстав, за відсутності відповідного на те рішення ради та інших правовстановлюючих документів. При цьому, скаржник посилається на акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства №17-0093-08, №17-0094-08, якими встановлено, що спірні земельні ділянки використовуються відповідачем, для експлуатації та обслуговування будівлі, споруд, а саме огородженні, знавходяться під охороною, в'їзд на територію регулюється шлагбаумом, на одній із ділянок проводяться будівельні роботи, зокрема олаштування фундаменту та зрізано дерево.

Київська міська рада також наголошує на залишенні судом поза увагою листа №б/н від 21.09.2017, яким на думку позивача, відповідачем підтверджено факт використання спірних земельних ділянок.

Серед іншого, позивач вказав, що у даному випадку, відповідачем порушено право власності позивача, гарантоване ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17433/18, розгляд апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17433/18 призначено на 03 липня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Кийавторемтранс» просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17433/18 - без змін, наголошуючи на правомірності висновків суду першої інстанції і безпідставності доводів, викладених у апеляційній скарзі. Відповідач факт використання ним спірних земельних ділянок розташованих за адресою м. Київ, проспект АкадемікаПалладіна 32-В (облікові коди 75:041:0045 та 75:041:0046) у Святошинському районі м. Києва заперечив, з посиланням на те, що нерухоме майно відповідача знаходиться за іншою адресою: м. Київ, пр. Академіка Палладіна, 32-Б та розташоване на земельній ділянці обліковий код - 75:041:0068, що унеможливлює самовільне зайняття спірних земельних ділянок.

До судового засідання від 03.07.2019 з'явилися усі сторони апеляційного провадження.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25 вересня 2003 року N 16/890 та пункту 10 рішення Київської міської ради від 2 квітня 2015 року N 317/1182 "Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок", Головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Святощинського району управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту було здійснено перевірку земельної ділянки по проспекту Академіка Палладіна, 32-В у Святошинському районі м. Києва, код ділянки 75:041:0045 та земельної ділянки код 75:041:0046, за наслідками якої були складені акти перевірки земельної ділянки №17-0093-08 та №17-0094-08.

Відповідно до зазначених актів перевірки земельних ділянок, згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка площею 0,1560 га на просп. Академіка Палладіна, 32в (обліковий код 75:041:0045) на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки обліковується за ТОВ "ВІСТ ЛТД"; земельна ділянка площею 0,1232 га кв. м. на просп. Академіка Палладіна, 32в (обліковий код 75:041:0046) на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки обліковується за ТОВ "ВІСТ ЛТД".

Під час перевірки вказаних земельних ділянок встановлено, що останні використовуються відповідачем - ТОВ «Кийавторемтранс» для експлуатації та обслуговування будівлі, споруд. На земельній ділянці (обліковий код 75:041:0046) проводяться будівельні роботи (облаштування фундаменту). За інформацією, наявною в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на майно (в тому числі на спірні земельні ділянки) за фізичними та юридичними особами не зареєстровано. За поданням Департаменту земельних ресурсів рішення щодо передачі зазначених земельних ділянок в оренду Київська міська рада не приймала. Таким чином, земельні ділянки використовуються з порушенням вимог земельного законодавства - самовільне зайняття земельної ділянки.

Предметом позову у цій справі є вимога про зобов'язання відповідача повернути Київській міській раді земельні ділянки (облікові коди 75:041:0045 загальною площею 0,156 га та 75:041:0046 загальною площею 0,156 га) по проспекту Академіка Палладіна 32-В у Святошинському районі міста Києва, привівши їх у придатний для користування стан на підставі положень статей 116, 152, 212 Земельного кодексу України, у зв'язку із встановленням під час здійснення перевірки земельних ділянок факту самовільного зайняття її відповідачем, тобто без документів, що посвідчують право власності або право користування земельних ділянок та розміщення на них будівель і споруд.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через недоведеність та необгрунтолваність поховних вимог та відхиляє доводи апеляційного оскарження позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено повноваження місцевих рад у галузі охорони навколишнього природного середовища та зазначено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Аналогічні положення наведені в ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до якої до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки спірні земельні ділянки, які, за твердженням позивача, використовуються відповідачем без будь-яких правових підстав, знаходяться на території міста Києва, то Київська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який здійснює розпорядження землями територіальної громади міста та який уповноважений на здійснення в межах своєї території контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з огляду на заявлені предмет позову та підстави позову, є належним позивачем у даній справі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 126 ЗК України).

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність в особи, яка її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Проте, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач був власником майнового комплексу загальною площею 3029,5 кв.м., розташованого у м. Києві по проспекту Академіка Палладіна 32-б на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 29.01.2004р. на підставі наказу №58-В від 28.01.2004р. серія МК №010008140, що підтверджується наявним в матеріалах справи реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, записаного в реєстраційну книгу №18з-32, зареєстровано за №954-з від 12.02.2004р.

26.09.2005р. відповідачем на підставі договору купівлі-продажу 14/100 частини майнового комплексу було відчужено товариству з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ЛТД» загальною площею 424,20 кв.м. у м.Києві про проспекту Академіка Палладіна, 32-б, посвідченим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна та записано в реєстрову книгу №18з-33 за реєстровим №954-з від 14.10.2005.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів від 26.09.2005р. до ТОВ «ВІСТ ЛТД» перейшло право власності на нежитлову будівлю, сарай цегляний в літ. Д, площею 169,70 кв.м., склад зберігання фарби в літ. Е, площею 39,00 кв.мм, склад рем фонду в літ. Л, площею 120,50 кв.м., ковальський цех в літ. К, площею 95,00 кв.м. Загальна площа відчужуваних будівель становить 424,20 кв.м., що складає 14/100 частин майнового комплексу, загальною площею 3029,5 кв.м., за адресою м. Київ, пр. Академіка Палладіна, будинок 32б.

Згідно з розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації №1805 від 19.10.2006р. присвоєно нежитловим будівлям (під літ. "Д", "Е", "Л", "К") по просп. Академіка Палладіна, 32-В.

Відповідно до Витягу з бази даних Державного земельного кадастру станом на 25.12.2006 - Реєстр земельних ділянок, черговий план - за ТОВ "ВІСТ ЛТД" обліковується земельна ділянка за обліковим кодом 75:041:0045 та 75:041:0046 по проспекту Академіка Палладіна, 32в у м. Києві, вид права - не вказано.

Також, що відповідно до Витягу з бази даних Державного земельного кадастру станом на 25.12.2006 - Реєстр земельних ділянок, черговий план - за ТОВ "КИЙавторемтранс" обліковується земельна ділянка за обліковим кодом 75:041:0068 по проспекту Академіка Палладіна, 32б у м. Києві, вид права - не вказано.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на час укладення вказаного договору купівлі-продажу), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на час укладення договору купівлі-продажу), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об'єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Відтак, відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст.ст. 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, можна дійти висновку, що у разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об'єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості, у власності або користуванні.(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 №910/6186/17)

При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки (Суд враховує mutatis mutandis висновки, викладені у пункті 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16).

Відтак, дослідивши наведені докази, та, враховуючи зазначені норми законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, про те, що з моменту відчуження вказаного нерухомого майна, тобто з 26.09.2005р. ТОВ «ВІСТ ЛТД» є його власником, і вказане майно знаходиться на земельних ділянках 75:041:0045, площею 0,156 га та 75:041:0046 площею 0,1232 га (що підтверджується витягом з реєстру земельних ділянок), а право користування відповідачем спірними земельними ділянками код 75:041:0045 та 75:041:0046, припинилося на підставі статті 377 ЦК України та частини другої статті 120 ЗК України.

Між тим, реєстрація права власності об'єктів нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках код 75:041:0045, площею 0,156 га та код 75:041:0046 площею 0,1232 га за адресою: м. Київ, проспект Академіка Палладіна, 32-В, за ТОВ "ВІСТ ЛТД" також є чинною та ніким не оспорювалось.

Разом з тим, нерухоме майно, належне саме відповідачу, знаходиться за адресою м. Київ, проспект Академіка Палладіна, 32-Б, та знаходиться на земельній ділянці код 75:041:0068, загальною площею 0,3536 га, яка відповідачем і використовується.

За змістом ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 Земельного кодексу України).

Як вже з'ясовано, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Із зазначеного визначення випливає, що під самовільним зайняттям земельної ділянки слід розуміти заволодіння земельною ділянкою, без законних підстав та яке відбувається з порушенням порядку надання земельних ділянок, здійснюється без відведення землі в натурі й одержання відповідного документу.

Відтак, оцінивши наявні у справі матеріали, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні та необґрунтовані аргументи позивача про займання спірних ділянок відповідачем, та зазначає, що позивач належними засобами доказування не спростував твердження відповідача щодо невикористання ним земельних ділянок код 75:041:0045 та 75:041:0046.

Враховуючи викладене, досліджуючи наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем не надано належних доказів фактичного зайняття та заволодіння відповідачем спірними земельними ділянками.

Інших доказів щодо використання спірних земельних ділянок без правовстановлюючих документів, окрім актів перевірки №17-0093-08 та №17-0094-08 та письмових стверджень, позивачем не надано.

Посилання позивача на лист №б/н від 21.09.2017 (а/с 14-15), яким за його позицією, відповідачем підтверджено факт використання спірних земельних ділянок, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки зміст зазначеного листа не містить висновків про зазначене.

Конституцією України та ст. 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

З огляду на викладене, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення відповідачем права власності позивача, гарантованого статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки як встановлено судом, позивачем не надано належних доказів фактичного зайняття та заволодіння відповідачем спірними земельними ділянками.

Щодо заявленого відповідачем пропуску строку позовної давності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки не порушено право особи, про захист якого вона просить, та відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості, то позовна давність та наслідки її спливу не застосовуються.

Усі інші доводи та міркування позивача, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Київської міської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв'язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на Київську міську раду.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267 - 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київська міська рада залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/17433/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/17433/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 10.07.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Ю.Б. Михальська