ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 908/2293/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,

за участю помічника судді Курмишевої А.Г. (за дорученням головуючого судді),

представників учасників справи:

позивача- публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Литвин П.В. - адвокат (свідоцтво віл 17.06.2010 №4197/10),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" - Ткаченко Р.Ю. - адвокат (посвідчення від 08.10.2015 №5429/10),

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2019 (головуючий суддя - Кузнецова І.Л., судді Кощеєв І.М. і Подобєд І.М.)

за позовом Компанії

до товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" (далі - Товариство)

про стягнення 39 573 385, 48 грн.

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов було подано про стягнення 39 573 385,48 грн. з яких: 32 662 099,94 грн. пені, 2 837 216,53 грн. - 3 % річних та 4 074 069,01 грн. "інфляційних втрат".

2. Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 №16-155-Н (далі - Договір) у частині своєчасної оплати за отриманий природний газ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.02.2018: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії 25 401 040, 09 грн. пені, 2 164 612,21 грн. - 3 % річних, 4 071 557, 87 грн. "інфляційних втрат" та 191 869, 62 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

4. Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором у частині повної та своєчасної оплати вартості переданого за Договором природного газу. В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що розрахунки пені за лютий, березень 2016 року, 3% річних за червень 2016 року та "інфляційних витрат" за лютий 2016 року здійснені позивачем невірно.

5. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2019: частково скасовано рішення місцевого господарського суду; прийнято нове рішення про відмову в позові; стягнуто з Компанії на користь Товариства 360 000 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована відсутністю підстав для стягнення з відповідача пені, передбаченої умовами Договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки: частково розрахунки між сторонами за поставлений за Договором природний газ здійснювалися на підставі спільних протокольних рішень, підписавши які, Компанія у такий спосіб виявила свою згоду змінити порядок та строк проведення розрахунків за наданий за Договором газ; інша ж частина вартості отриманого за Договором природного газу оплачувалася коштами, які перераховувалися відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання та зарахуванням зустрічних однорідних вимог у строки, передбачені пунктом 6.1 Договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Компанія звернулася з касаційною скаргою, в якій зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема статей 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, 530, 627, 610, 612, 692 ЦК України та порушенням норм процесуального права, зокрема частини другої статті 11 та частин першої, другої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), - та просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2019, залишити в силі рішення господарського суду Запорізької області від 14.02.2018 та відшкодувати за рахунок Товариства понесені Компанією судові витрати.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. Суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про неможливість впливу відповідача на порядок, строки розрахунків через спеціальний режим проведення розрахунків, оскільки відповідач мав передбачену Договором можливість сплачувати кошти, перераховуючи з власних рахунків на рахунки зі спеціальним режимом використання, тим самим міг впливати на стан розрахунків.

9. Жодним нормативним актом не передбачено обов`язку здійснювати розрахунки між продавцем та постачальником газу виключно із застосуванням рахунків зі спеціальним режимом використання. Таким чином, твердження суду щодо відсутності для відповідача впливу на дані розрахунки не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

10. Навівши висновки щодо відсутності можливості впливу на порядок та строки розрахунків, суд апеляційної інстанції не зазначив жодного правового обґрунтування висновку щодо неправомірності застосування 3% річних та "інфляційних витрат".

11. Всупереч вимогам частини п`ятої статті 236 ГПК України судом апеляційної інстанції не було надано жодної правової оцінки доводам позивача в частині щодо впливу автоматичного розподілу коштів на договірні відносини.

Доводи іншого учасника справи

12. У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів касаційної скарги, зазначаючи про правильність висновків суду апеляційної інстанції, вказує, зокрема, що: Товариство чітко виконувало положення Договору та спільних протокольних рішень, а тому відсутні будь-які правові підстави вважати, що Товариством було порушено термін оплати поставленого за Договором природного газу, - та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Розгляд клопотання

13. 02.07.2019 від Компанії надійшло клопотання про передачу справи №908/2293/17 на розгляд об`єднаної палати, в якому Компанія зазначає, що: Верховним Судом було прийнято рішення у подібних правовідносинах щодо застосування судом норм права які регулюють договірні відносини за наявності механізму розподілу коштів через рахунки зі спеціальним режимом використання; так, у постановах від 21.02.2018 у справі №910/16072/16 та від 17.04.2018 у справі №918/1395/15 суд дійшов висновку, що наявність механізму автоматичного розподілу коштів не впливає на зобов`язання сторін щодо належної оплати послуг за договором. Твердження щодо відсутності впливу на вчасність погашення боргу через обмеженість доступу до спецрахунків є помилковим, - та просить передати справу №908/2293/17 на розгляд об`єднаної палати якщо суд вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в згаданих постановах Верховного Суду.

Від Товариства надійшли заперечення на клопотання Компанії про передачу справи на розгляд об`єднаної палати, в яких (запереченнях) відповідач не визнає та відхиляє наведені Компанією в клопотанні доводи, зазначаючи, що: розрахунки за отриманий відповідачем у січні-вересні 2016 року природний газ за Договором здійснювався шляхом перерахування грошових коштів з рахунка із спеціальним режимом використання відповідача у відповідності до частини першої пункту 6.2 Договору в межах строків оплати, встановлених пунктом 6.1 Договору та за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі укладених спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, - та просить відмовити Компанії в задоволенні клопотання про передачу справи №908/2293/17 на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Верховним Судом встановлено, що: у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/16072/16 зазначено таке: постанова Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок) визначає виключно механізм розподілу коштів, які вже знаходяться на поточному рахунку зі спеціальним режимом використання, і не впливає на зобов`язання сторін щодо належної оплати послуг за Договором від 02.02.2015 №167-15 на розподіл природного газу; у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №918/1395/15 зазначено, що: встановленим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 02.05.2012 № 1000 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу" (далі - Алгоритм) порядком передбачено конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, і він жодним чином не стосується договірних зобов`язань сторін у частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них.

У даному випадку відсутні підстави, передбачені частиною другою статті 302 ГПК України, для передачі справи на розгляд об`єднаної палати та відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/16072/16 та від 17.04.2018 у справі №918/1395/15 щодо застосування норм Порядку та Алгоритму, оскільки в цій справі №908/2293/17 суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, тому що встановив, що починаючи з 16.01.2016 до 19.07.2016 відповідачем здійснювалися щоденні перерахування коштів на поточні рахунки позивача із спеціальним режимом використання та такі перерахування коштів (у сумі 498 939 575, 46 грн.) відповідач здійснював до 25 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, тобто у строки, передбачені пунктом 6.1 Договору.

Отже, у даній справі суд апеляційної інстанції не встановив пропущення відповідачем передбачених умовами Договору строків проведення розрахунків за отриманий за Договором природний газ.

.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14. Відповідно до умов укладеного Компанією (продавець) та Товариством (покупець) Договору:

- продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець - прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункт 1.1);

- газ, що передається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (пункт 1.2);

- оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в національній валюті шляхом стопроцентної поточної оплати протягом місяця поставки. В разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу (пункт 6.1 Договору в редакції додаткової угоди від 31.03.2016 №2);

- оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (пункт 6.2);

- у платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу. За наявності заборгованості у покупця продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця як погашення заборгованості за газ, поставлений у минулі періоди за цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості (пункт 6.4);

- у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (пункт 7.2).

15. На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 027 131 986, 64 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відтисками печаток підприємств без жодних претензій та зауважень.

16. Звертаючись до суду, позивач вказував на те, що оплату вартості переданого за Договором природного газу відповідач здійснював у порядку, встановленому Договором, але з порушенням строків оплати, визначених пунктом 6.1 Договору, тому позивач заявив до стягнення з відповідача 32 662 099, 94 грн. пені, нарахованої за період з 25.02.2016 по 22.11.2016, 2 837 216, 53 грн. - 3% річних, нарахованих за цей же період, та 4074069, 71 грн. "інфляційних втрат", нарахованих протягом квітня - листопада 2016 року.

17. Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у частині повної та своєчасної оплати вартості переданого за цим договором природного газу. Водночас місцевим господарським судом залишені поза увагою твердження відповідача про те, що несвоєчасна та неповна оплата вартості газу за Договором залежить від рівня такої оплати споживачами - фізичними особами, і Товариство позбавлене можливості впливати на своєчасність розрахунків, та про алгоритм затвердження коштів, оскільки пункт 6.2 Договору не містить відповідних умов. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, місцевий господарський суд зазначав, що розрахунки пені за лютий, березень 2016 року, 3% річних за червень 2016 року та "інфляційних втрат" за лютий 2016 року здійснені позивачем невірно.

18. Приймаючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з такого:

- на виконання пункту 6.2 Договору починаючи з 16.01.2016 до 19.07.2016 відповідачем здійснювалися щоденні перерахування коштів на поточні рахунки позивача із спеціальним режимом використання, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку позивача;

- такі щоденні перерахування коштів на рахунок позивача за період з січня по липень 2016 року відповідач здійснював до 25 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу;

- розрахунки за отриманий відповідачем природний газ за Договором здійснювалися таким чином: у сумі 498 939 575, 46 грн. - шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок позивача в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, у строки, передбачені пунктом 6.1 Договору; частина вартості газу в сумі 528 135 004, 44 грн. сплачено відповідачем за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі спільних протокольних рішень, предметом яких є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Постанова №20), укладених Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Департаментом фінансів Запорізької облдержадміністрації, Товариством та Компанією (копії яких наявні в матеріалах справи, т.5, а.с.32-92), а також шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі 57 406, 74 грн. на підставі заяви, підписаної посадовими особами позивача (т.5, а.с.26- 27);

- загальна сума сплачених відповідачем коштів по вказаному договору становить 1 027 131 986, 64 грн.;

- таким чином, розрахунки між сторонами здійснювалися у спосіб укладення спільних протокольних рішень, коштами, які перераховувалися відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання та зарахуванням зустрічних однорідних вимог у строки, передбачені пунктом 6.1 Договору;

- у зв`язку з цим відсутні підстави для стягнення з відповідача пені, встановленої Договором, та для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

19. ЦК України:

стаття 509:

- зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку;

стаття 526:

- зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться;

стаття 610:

- порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання);

пункт 3 частини першої статті 611:

- у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки;

стаття 625:

- боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

частина перша статті 627:

- відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;

20. Господарський кодекс України:

стаття 7:

- відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами;

стаття 12:

- держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності (частина перша);

- основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів;

надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій (частина друга);

- умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів (частина третя);

стаття 179:

- майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (частина перша);

- Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (частина друга);

- укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (частина третя);

- при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (частина четверта).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

21. Аналіз змісту Постанови №20 вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо: виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, до яких належить Постанова № 20.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 31.05.2019 зі справи №924/296/18.

22. Отже, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (відмінний від того, що був передбачений у Договорі) порядок розрахунків, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування пені, 3% річних та "інфляційних витрат", встановивши, що: частково розрахунки між сторонами за поставлений за Договором природний газ здійснювалися на підставі спільних протокольних рішень; інша ж частина вартості отриманого за Договором природного газу оплачувалася коштами, які перераховувалися відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання та зарахуванням зустрічних однорідних вимог у строки, передбачені пунктом 6.1 Договору.

23. Доводи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи. Так, зокрема, судом апеляційної інстанції на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що кошти у сумі 498 939 575, 46 грн. за період з січня по липень перераховувались відповідачем шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок позивача в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання в межах строків оплати, передбачених пунктом 6.1 Договору.

Водночас, зазначаючи про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, скаржник насправді фактично вдається до заперечення обставин, встановлених судом апеляційної інстанції у повторному розгляді справи, та перегляді вже здійсненої названим судом оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України). Тому пов`язані з наведеним аргументи Компанії не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

24. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Поряд з тим, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа "Рябих проти Росії", заява № 52854/99), існування яких скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

25. Звертаючись з касаційною скаргою, Компанія не спростувала висновків суду апеляційної інстанції та не довела неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови скасування прийнятого ним судового рішення.

26. З наведених підстав Касаційний господарський суд погоджується й з доводами, викладеними Товариством у відзиві на касаційну скаргу.

27. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Компанії залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін як таку, що прийнята без порушення (неправильного застосування) норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати

28. Понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2019 у справі № 908/2293/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя К. Пільков