ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 липня 2019 р. Справа № 903/213/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача-Волинської ОДА: Гаргола О.А. - головний спеціаліст - юрисконсульт відділу представництва інтересів в судах та договірної роботи юридичного управління апарату обласної державної адміністрації (довіреність №2045/58/2-19 від 01.04.2019р.)

від позивача- Любешівської селищної ради: не з`явились

від відповідача: не з`явились

В судовому засіданні взяв участь прокурор відділу прокуратури Волинської області Лопоха О.С., посвідчення №036297 від 12.11.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі

-Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк

-Любешівської селищної ради, смт. Любешів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни, м. Луцьк

про звільнення нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення

Встановив: Заступник керівника Маневицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації та Любешівської селищної ради звернувся до господарського суду з позовом від 15.03.2019р. №36/3-208 вих-19 до Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни про звільнення нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення, що знаходяться на першому поверсі будівлі Келії монастиря піарів, який розташований по вул. Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: №156 площею 17 м2, №157 площею 17,6 м2, № 158 площею 36,7 м2 (зальна площа 71,3 м2).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на виявлення фактів незаконного використання пам`ятки архітектури національного значення для здійснення підприємницької діяльності без правовстановлюючих документів (без укладення договору оренди). Позовні вимоги обґрунтовані приписами ст. ст. 1, 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", ст. ст. 2, 5, 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 2, 11, 316, 317, 318, 319, 326, 626, 795 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 22.03.2019р. за вказаним позовом було підтверджено підстави представництва Заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури інтересів держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах- Волинської обласної державної адміністрації, Любешівської селищної ради, відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.04.2019р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

16.04.2019р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив від 15.04.2019р. на позовну заяву з обгрунтовуючими відзив документами, в якому відповідач позов заперечив з наступних підстав:

На виконання вимог положень абз. 1 ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", Фізична особа-підприємець Токарчук Любов Сергіївна звернулась до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області із заявою про надання в оренду державного майна, а саме: частини Келій монастиря піарів площею 35,5 кв.м., що знаходиться за адресою: 44200, Волинська обл., смт. Любешів, вул. Незалежності, 54 та обліковується на балансі Любешівської селищної ради.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області в листі від 06.06.2018р. №10-04-1244 зазначило, що листом від 20.07.2018р. №02-04-1544 регіональне відділення звернулось до органу уповноваженого управляти вищевказаним державним майном - Волинської обласної державної адміністрації, з проханням забезпечити звернення до Міністерства культури України щодо погодження передачі в оренду пам`яток архітектури національного значення: частини Келій монастиря піарів площею 35,5 м.кв. Згідно відповіді Волинської обласної державної адміністрації від 30.10.2017р. №6681/46/217 на вищезазначений лист, встановлено, що Міністерство культури України, не надало згоди на передачу в оренду майна (лист від 20.06.2017р. №625/10/72-17), оскільки охоронний догорів, який укладається відповідно до вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини" потребує доопрацювання в частині розмежування повноважень між органом охорони та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини. Враховуючи викладене, регіональне відділення згідно листа від 23.11.2017р. №02-04-2458 повторно звернулось до Волинської ОДА задля забезпечення повторного звернення до Міністерства культури України щодо погодження передачі вказаної пам`ятки архітектури національного значення з урахуванням вказаних зауважень в листі Міністерства культури України від 20.06.2017р. №625/10/72-17. Відповідно до листа Волинської ОДА від 27.04.2018р. №2672/46/218 встановлено, що Міністерство культури України не надало згоди на передачу в оренду вищезазначеного майна, у зв`язку з тим, що поданий на розгляд Міністерства культури України охоронний до говір укладено з порушенням діючого законодавства.

Листом від 18.05.2018р. №11-04-1091 регіональне відділення повідомило ФОП Токарчук Л.С., що у відповідності до ч. 4 ст. 9 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 5, 6, 23 ЗУ "Про охорону культурної спадщини" та беручи до уваги висновки Міністерства культури України щодо передачі в оренду частини Келій монастиря піарів площею 35,5 кв.м., укладення договору оренди державного майна можливе лише за умови приведення охоронного договору у відпо відність та надання погодження на передачу майна в оренду Міністерством культури України.

При цьому, відповідач засвідчив, що Міністерство культури України не надало згоду на передачу в оренду майна у зв`язку з тим, що поданий на розгляд Мінкультури охоронний договір, укладений між Любешівською селищною радою та Відділом культури Любешівської РДА, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Також відповідач звернув увагу на той факт, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду було визнано протиправною бездіяльність Любешівської селищної ради та зобов`язано виконати вимогу Закону України "Про охорону культурної спадщини" щодо виготовлення облікової документації на Келії монастиря піарів та подати до Управління культури Волинської ОДА пропозиції щодо занесення такого об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. З викладеного вбачається, що бездіяльність спеціально уповноважених органів заважає реалізувати право відповідача користування об`єктом державної форми власності. Зі своєї сторони, відповідач вчинила дії, спрямовані на укладення договору оренди оскаржуваного приміщення, а також надала усі необхідні документи. При цьому, приміщення ФОП Токарчук Л . С . займає зі згоди Любешівської селищної ради, оскільки раніше був укладений договір оренди.

Водночас, посилаючись на положення ст. 1, ч. 1 ст. 13, п. 3 Прикінцевих положень ЗУ "Про охорону культурної спадщини", Постанову Ради Міністрів Української PCP від 06.09.1979р. №442 "Про доповнення до списку пам`яток містобудування і архітектури Української PCP, що перебувають під охороною держави", п. п. 7, 8, 9 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2001р. №1760, відповідач засвідчив, що оцінки відповідності приміщення Келій монастиря піарів не здійснено. Тому цей об`єкт до цього часу не внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Більше того, нормативними актами, які регулювали дану сферу до набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщини", зокрема, Постановою Ради Міністрів Української PCP від 06.09.1979р. №442 та Постановою Ради Міністрів Української PCP від 24.08.1963р. №970 не визначено статусу даного об`єкту та його приналежності до об`єкту національного чи місцевого значення (або республіканського значення, з урахуванням законодавства, що діяло на момент ухвалення даних постанов).

З урахуванням п. 20 ст. 5 та п. 16 ст. 6 ЗУ "Про охорону культурної спадщини" щодо погодження відчуження або передачі відповідно пам`яток національного чи місцевого значення їхніми власниками або уповноваженими органами у володіння, користування чи управління, а також у зв`язку з невизначеністю статусу об`єкта культурної спадщини, неможливо стверджувати, що погодження укладення договору оренду має здійснюватись Міністерством культури України, а не Волинською ОДА, як спеціально уповноваженим органом.

Зазначене, на переконання відповідача, дозволяє стверджувати, що Волинська ОДА незаконно скерувала погодження даного об`єкта культурної спадщини на адресу Мінкультури. Адже погодження пам`яток місцевого значення належить до компетенції ОДА згідно Закону.

При цьому, відповідач повідомив, що в порядку підготовки до судового розгляду на адресу Міністерства культури України було направлено адвокатський запит з метою з`ясування вказаних вище проблемних питань щодо статусу об`єкта культурної спадщини.

Крім того, відповідач вказав, що користування майном ніяким чином не перешкоджає реалізовувати право власності на зазначені об`єкти з боку держави, в особі Мінкультури, Волинської ОДА чи Любешівської селищної ради. Більше того, Любешівська селищна рада, як спеціально уповноважений орган, який забезпечує дотримання режиму використання пам`яток, забезпечує об`єктів культурної спадщини від руйнування або пошкодження, у своєму листі від 25.09.2018р. № 1564/04-04/2-18 зазначає, що ними надіслано до РВ ФДМУ по Волинській області (03.04.2017р. № 371/02-06/2-17р.) згоду на передачу в оренду частини Келій монастиря піарів ФОП Токарчук Л.С.

Крім того, відповідач засвідчив, що 07.06.2018р. Любешівська селищна рада затвердила акт обстеження приміщення Келій монастирів піарів. Обстеження проводилося з метою збереження майна даного об`єкту. В акті відсутні відомості щодо заподіяння пошкоджень приміщенню за час користування майном. Навпаки, ФОП Токарчук Л . С. бережно ставиться до майна та вживає заходів для запобігання його псуванню, без заподіяння шкоди культурно-історичній цінності.

В порядку підготовки до судового розгляду, на адресу Любешівської селищної ради було направлено адвокатський запит з метою з`ясування вказаних вище проблемних питань збереження об`єкта культурної спадщини.

При цьому, відповідач вказав, що Маневицькою місцевою прокуратурою також не надано жодних підтверджуючих документів щодо нанесення пошкоджень з боку ФОП Токарчук Л.С. приміщенню Келій монастиря піарів у зв`язку з користуванням частиною приміщення об`єкта культурної спадщини, не зважаючи на те, що Маневицька місцева прокуратура зверталась до Любешівської селищної ради, PB ДФМУ по Волинській області, Волинської ОДА щодо вжиття заходів для збе реження майна Келій монастиря піарів.

Натомість, з урахуванням даних фактів, законодавством не передбачено такий спосіб захисту як заборона вчиняти певні дії у майбутньому. Адже до цього часу, ФОП Токарчук Л. С. належним чином утримувала приміщення, оплачувала комунальні послуги, за власні кошти здійснювала поточний ремонт Келій монастиря піарів, а також сплачувала благодійні внески для ремонту та благоустрою Келій монастиря піарів (з 01.02.2016р. по 01.02.2017р. сплачено внесків на суму 13 606,88 грн.).

У зв`язку з неналежним фінансуванням на утримання та відновлення приміщення Келій монастиря парів, використання майна з боку відповідача, дозволяє зберігати його в на лежному стані.

Зазначені факти підтверджують, що обраний Маневицькою місцевою прокуратурою спосіб захисту права шляхом звільнення нежитлових приміщень будівлі Келій монастиря піарів, на думку відповідача, не буде спрямований на поновлення порушеного права.

Водночас, відповідач засвідчив, що фактично понесені витрати на професійну правничу допомогу відповідача складають 5 000,00 грн., а прогнозовані витрати на професійну правничу допомогу складають 5 000,00 грн., у зв`язку з чим просив стягнути вказані витрати за наслідками розгляду даної справи за рахунок субвенцій Державного бюджету.

18.04.2019р. на адресу суду від Маневицької місцевої прокуратури надійшло клопотання №36/3-322вих.19 від 12.04.2019р. про долучення до матеріалів справи листа Любешівського відділу місцевої прокуратури №36/3-268вих-19 від 29.03.2019р., супровідного листа Любешівської селищної ради №565/04-04/219 від 04.04.2019р. та акту обстеження приміщення Келій монастиря піарів №1 від 04.04.2019р.

В судовому засіданні 22.04.2019р. (за участю прокурора, представника Волинської ОДА та представника ФОП Токарчук Л.С.) судом було постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи в підготовчому засіданні на 16.05.2019р., продовження сторонам строку для подання додаткових пояснень та заперечень стосовно позовних вимог.

Ухвалою суду від 22.04.2019р. було повідомлено Любешівську селищну раду про відкладення розгляду справи в підготовчому засіданні на 16.05.2019р. та продовження сторонам строку для подання додаткових пояснень та заперечень стосовно позовних вимог.

02.05.2019р. на адресу суду від Маневицької місцевої прокуратури надійшла відповідь від 25.04.2019р. №36/3-358вих-19 на відзив відповідача з доказами в підтвердження направлення вказаної відповіді на адреси учасників судового процесу, в якій прокуратура позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та даній відповіді на відзив.

При цьому, засвідчила наступне:

В даному випадку право на користування об`єктами нерухомого майна державної чи комунальної власності для зайняття підприємницькою діяльністю виникає в особи з моменту укладення у встановленому законом порядку договору оренди індивідуально-визначеного майна та його оформлення актом прийому-передачі. Системний аналіз законодавства України, яке регламентує питання оренди державного і комунального майна та охорони культурної спадщини, дає можливість дійти висновку, що єдиною законною підставою для використання суб`єктом підприємницької діяльності нерухомого майна пам`ятки архітектури національного значення, що перебуває у державній власності, є договір оренди індивідуально-визначеного майна, укладений в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за наявності відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини,- Міністерства культури України. Враховуючи зазначене, суб`єкт господарювання може почати використовувати об`єкт оренди виключно після підписання договору оренди встановленого зразка та складання акту його прийому-передачі.

Твердження відповідача про зайняття нею приміщень Келій монастиря піарів зі згоди Любешівської селищної ради, оскільки раніше був укладений договір оренди, не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Згідно Акту ревізії бюджету та фінансово-господарської діяльності Любешівської селищної ради за період з 01.01.2014р. по 01.02.2017р. (№08-23/05 від 12.05.2017р.), за наслідками обстеження встановлено, що в приміщенні Келій монастиря піарів по вул. Незалежності, 54 в смт. Любешів знаходяться 10 користувачів (у тому числі ФОП Токарчук Л.С.), з якими відсутні відповідні договори оренди. Більше того, у ході проведення цієї ревізії управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області 27.03.2017р. на адресу ФОП Токарчук Л.С. скеровано лист №13-03-08-14/1623 з вимогою надати інформацію про укладені договори оренди приміщень вказаної пам`ятки архітектури та їх копії. Листом, який надійшов до Управління 25.04.2017р., відповідач повідомила, що частина приміщення Келій монастиря піарів передана їй в оренду для здійснення роздрібної торгівлі, однак будь-яких копій документів, у тому числі договору оренди, на підтвердження цього не надала. Не приєднано копії такого договору оренди і до відзиву на позовну заяву. За інформацією Регіонального відділення Фонду держмайна України по Волинській області №10-04-1244 від 06.06.2018р., яке згідно вимог діючого законодавства є орендодавцем державного майна, договори оренди приміщень Келій монастиря піарів регіональним відділенням не укладались.

Більше того, Любешівська селищна рада як балансоутримувач та орган, уповноважений забезпечувати виконання нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території, у липні 2016 року та 25.09.2018р. надсилала ФОП Токарчук Л.С. листи з вимогою припинити використання державного майна до оформлення правовстановлюючих документів, що свідчить про відсутність її згоди на незаконне використання відповідачем приміщень пам`ятки.

Твердження відповідача про те, що на даний час не визначено, до якої категорії пам`яток належать Келії монастиря піарів - національного чи місцевого значення, є хибними. Так, згідно ч. 3 ст. 17 Закону УPCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української PCP. Переліки пам`яток історії та культури місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Келії монастиря піарів включено до списку пам`яток містобудування і архітектури Української PCP, що перебувають під охороною держави, на підставі постанови Ради Міністрів Української PCP №442 від 06.09.1979р., а тому вказана пам`ятка мала статус республіканської.

Згідно п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" №2245-IV від 16.12.2004р. об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Вказані норми законодавства зазначені також у листі Міністерства культури України №626/10/72-17 від 20.06.2017р., у якому констатовано, що Келії монастиря піарів вважаються пам`яткою національного значення до вирішення питання про їх включення (не включення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

З урахуванням вищенаведеного, Келії монастиря піарів відносяться до пам`яток архітектури національного значення, а тому саме Міністерство культури України уповноважене погоджувати охоронний договір стосовно такого об`єкта культурної спадщини та передачу його приміщень в оренду.

Щодо способу захисту порушеного права прокуратура засвідчила, що обрання такого способу захисту порушеного цивільного права, як пред`явлення негаторного позову, детально обґрунтовано у позовній заяві.

При цьому, відповідач, на переконання прокуратури, у відзиві безпідставно посилається на ч. 2 ст. 13 ЦК України, згідно якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, оскільки, як зазначалося вище, у ФОП Токарчук Л.С. відсутнє право на використання приміщень Келій монастиря піарів, які вона займає без будь-яких правових підстав (без укладення договору оренди індивідуально-визначеного майна та одержання відповідних погоджень Міністерства культури України) та сплати орендної плати за їх використання.

З урахуванням фактичних обставин справи та положень чинного законодавства України можна прийти до однозначного висновку про те, що незаконне використання відповідачем приміщень Келій монастиря піарів перешкоджає Волинській ОДА та Любешівській селищній раді у повній мірі використовувати правомочності власника та оперативного володільця, відповідно, оскільки у зв`язку з відсутністю оформлених, в передбаченому законом порядку, орендних відносин вони позбавлені можливості, зокрема, вимагати від ФОП Токарчук Л.С. виконання обов`язків орендаря державного майна, одержувати оренду плату, здійснювати належний контроль за додержанням режиму використання такого майна, що віднесено до об`єктів культурної спадщини національного значення, та вимагати усунення відповідних порушень у разі їх виявлення.

Так, сплата ФОП Токарчук Л.С. благодійних внесків для ремонту та благоустрою Келій монастиря піарів в сумі 13 606,88 грн. за період з 01.02.2016р. по 01.02.2017р. (сума яких не підтверджена жодними документами) не звільняло б її від сплати орендної плати у випадку належного оформлення орендних відносин, оскільки поняття орендної плати та благодійного внеску не є тотожними між собою: розмір орендної плати за використання державного чи комунального майна визначається у встановленому законом порядку, благодійні ж внески сплачуються особою довільно, на власний розсуд.

У свою чергу, надіслання 03.04.2017р. Любешівською селищною радою листа №371/02-06/2-17 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області про надання згоди на передачу в оренду ФОП Токарчук Л.С. окремих приміщень Келій монастиря піарів не є підтвердженням погодженого вказаним органом місцевого самоврядування незаконного використання відповідачем упродовж тривалого часу частини пам`ятки, а лише свідчить про бажання та наявність наміру оформити в належному порядку відповідні орендні відносини.

08.05.2019р. на адресу суду від позивача-Волинської обласної державної адміністрації надійшла відповідь від 07.05.2019р. на відзив відповідача з доказами в підтвердження надіслання останньої на адреси учасників судового процесу, в якій позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених прокуратурою у позовній заяві та позивачем у цій відповіді на відзив.

При цьому позивач засвідчив таке:

Законами України "Про оренду державного та комунального майна" та "Про охорону культурної спадщини" передбачено надання об`єктів культурної спадщини у користування юридичним та фізичним особам за обов`язковим погодженням з органами охорони культурної спадщини. Водночас, незалежно від форми власності на Пам`ятку, обов`язковим є також укладання охоронного договору між власником і відповідним органом охорони культурної спадщини. Особливості укладання охоронних договорів зазначені у ст. 23 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", а також врегульовані Порядком укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 28.12.2001р.

Згідно вимог п.п. 1-3 Порядку, охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.

Якщо пам`ятка належить до категорії пам`яток національного значення, охоронний договір підписується органом охорони культурної спадщини, на території якого знаходиться пам`ятка, після погодження його з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно вимог ст. 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини", до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини - Міністерство культури України; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.

Разом з тим, із змісту листування, наведеного у відзиві на позовну заяву, чітко встановлено, що охоронний договір на пам`ятку культури національного значення, яка є предметом позову, не погоджений Міністерством культури України, що у свою чергу, унеможливлює на даний час укладення договору оренди зазначеного державного майна.

Таким чином, обставини, на які посилається відповідач, на думку позивача, фактично лише підтверджують, що нею упродовж тривалого часу, без укладення згідно вимог чинного законодавства відповідного договору оренди, фактично використовується приміщення пам`ятки національного значення для здійснення підприємницької діяльності.

Також позивач зауважив, що у відповіді на відзив відповідач зазначав про невизначеність, на його думку, статусу оскаржуваного приміщення як об`єкту культурної спадщини, відтак останній ставив під сумнів необхідність погодження охоронного договору на об`єкт саме Міністерством культури України та стверджував, що Волинська ОДА незаконно скерувала погодження даного об`єкта культурної спадщини на адресу Мінкультури.

Однак, позивач засвідчив, що згідно ст.1 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", пам`яткою культурної спадщини є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Пунктом 3 Розділу X "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до вказаного Закону.З врахуванням Постанови Ради Міністрів Української PCP №442 від 06.09.1979р. "Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української PCP, що перебувають під охороною держави", власником пам`ятки архітектури та містобудування національного значення - Келій монастиря піарів (охоронний номер об`єкта: 1036), розташованої у смт. Любешів Волинської області по вул. Незалежності, 54, є держава, а зазначений об`єкт вважається пам`яткою національного значення до вирішення питання про включення (не включення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Аналогічна позиція висловлена також і в листах Міністерства культури України від 20.06.2017р. №626/10/72-17 та від 21.03.2018р. №408/10/15-18, копії яких містяться в матеріалах судової справи.

Таким чином, Келії монастиря піарів відносяться до пам`яток архітектури національного значення, а тому саме Міністерство культури України уповноважене погоджувати охоронний договір стосовно такого об`єкта культурної спадщини та передачу його приміщень в оренду.

З цих підстав Волинська ОДА також вважає безпідставним посилання відповідача на вимоги Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2001р. № 1760, оскільки, як вже було зазначено, об`єкт, який є предметом позову, вважається пам`яткою національного значення відповідно до вимог Закону.

Щодо твердження відповідача про неналежний спосіб захисту порушених прав позивачів, позивач повідомив, що ч. ч. 2, 3 ст. 18 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендар зобов`язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню, зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", при передачі пам`ятки чи її частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка чи її частина, збереження пам`ятки чи її частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.

З урахуванням зазначених норм законодавства та обставин справи можна стверджувати, що незаконне використання відповідачем приміщень Келій монастиря піарів перешкоджає позивачам у повній мірі реалізовувати свої права щодо даного об`єкта, оскільки внаслідок відсутності укладеного у встановленому законом порядку орендного договору, вони позбавлені можливості вимагати від відповідача виконання обов`язків орендаря, одержувати орендну плату, здійснювати належний контроль за додержанням режиму використання такого майна та вимагати усунення відповідних порушень у випадку їх виявлення.

Разом з тим, аргументи відповідача щодо належного утримання приміщення, яке є предметом позову, здійснення поточного ремонту, сплати благодійних внесків на його утримання та відсутності відомостей про нанесення пошкоджень з його боку приміщенню за час його використання, позивач вважав такими, що не повинні братись до уваги при розгляді даної справи, оскільки вони ніяким чином не спростовують доводів, викладених у позовній заяві, та відповідно не вказують на наявність достатніх правових підстав у ФОП Токарчук Л.С. для використання у своїй підприємницькій діяльності приміщень пам`ятки архітектури національного значення - Келій монастиря піарів у смт. Любешів по вул. Незалежності. 54.

16.05.2019р. на адресу суду від представника відповідача у справі - адвоката Матвіїва В.М. (ордер про надання правовї допомоги серія ВЛ №000056592 від 10.04.2019р., Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю №404 від 18.12.2008р.) надійшла заява від 16.05.2019р., в котрій він просив суд:

- проводити підготовче засідання у справі без участі представника відповідача;

- витребувати у Міністерства культури України відомості стосовно того, чи є рішення Кабінету Міністрів України про занесення Келій монастиря піарів в смт. Любешів Волинської області до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкту національного значення, з наданням підтверджуючих документів (витягу з Реєстру з відомостями про те, що келії монастиря піарів є об`єктом національного значення), а також стосовно того, чи є рішення Міністерства культури України про занесення Келій монастиря піарів в смт. Любешів Волинської області до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкту місцевого значення, з наданням підтверджуючих документів (витягу з Реєстру з відомостями про те, що келії монастиря піарів є об`єктом місцевого значення).

В судовому засіданні 16.05.2019р. (за участю прокурора) суд постановив ряд ухвал, зміст котрих відображено в протоколі судового засідання від 16.05.2019р.

Так, протокольною ухвалою суду від 16.05.2019р. було відхилено клопотання адвоката ФОП Токарчук Л.С. Матвіїва В.М. про витребування у Міністерства культури України відомостей стосовно того, чи є рішення Кабінету Міністрів України про занесення Келій монастиря піарів в смт. Любешів Волинської області до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкту національного значення, з наданням підтверджуючих документів (витягу з Реєстру з відомостями про те, що Келії монастиря піарів є об`єктом національного значення), а також стосовно того, чи є рішення Міністерства культури України про занесення Келій монастиря піарів в смт. Любешів Волинської області до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкту місцевого значення, з наданням підтверджуючих документів (витягу з Реєстру з відомостями про те, що Келії монастиря піарів є об`єктом місцевого значення).

Крім того, протокольною ухвалою від 16.05.2019р. суд постановив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті. При цьому, судом було продовжено до 06.06.2019р. строк для сторін/учасників судового процесу для надання суду пояснень стосовно позовної заяви і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують правову позицію сторін/учасників судового процесу стосовно позову.

Ухвалою суду від 16.05.2019р. було повідомлено Маневицьку місцеву прокуратуру, Волинську ОДА, Любешівську селищну раду, ФОП Токарчук Л.С. про закриття підготовчого провадження у справі, призначення справи до судового розгляду по суті на 11.06.2019 р. та продовження для сторін/учасників судового процесу строку до 06.06.2019р. для надання суду пояснень стосовно позовної заяви і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують правову позицію сторін/учасників судового процесу стосовно позову.

06.06.2019р. на адресу суду від позивача-Волинської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення від 05.06.2019р., в котрих позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити останні в повному обсязі.

При цьому, засвідчив, що розділом V Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013р. №158 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.04.2013р. за № 528/23060) - "Перегляд списків (переліків) пам`яток історії та культури, передбачених пунктом 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 16.12.2004р. № 2245-IV "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини", передбачена процедура подання зазначених пам`яток до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до пункту 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 16.12.2004р. № 2245-1V об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УPCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Для вирішення питання про занесення (незанесення) до Реєстру об`єктів культурної спадщини, включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради забезпечують проведення перегляду цих списків (переліків) (далі - перегляд).

З цією метою орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад можуть створювати комісію з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, до складу якої входять представники відповідного органу охорони культурної спадщини та кваліфіковані фахівці-гірактики відповідної спеціалізації (археологи, архітектори, історики, мистецтвознавці тощо), або укладати контракти на проведення перегляду з науково-дослідними та науково- проектними установами, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини.

Під час перегляду здійснюється перевірка фактичної наявності об`єкта культурної спадщини, уточнення місцезнаходження (адреси) об`єкта культурної спадщини відповідно до сучасного найменування адміністративно- територіальних одиниць (області, району, міста, селища, села), вулиць, уточнення даних обліку про об`єкт культурної спадщини (назва, датування, вид, категорія), натурні обстеження об`єкта культурної спадщини, визначення його технічного стану, складання акта технічного стану, визначення культурної цінності об`єкта та обґрунтування занесення (незанесення) його до Реєстру, поновлення матеріалів фотофіксації об`єкта культурної спадщини, складання облікової документації.

За результатами оцінки науково-методичною, консультативною, науковою (вченою) радою відповідно оформлюється протокол, в якому вказуються критерії, яким відповідають (не відповідають) кожен із об`єктів культурної спадщини, що пропонуються для занесення до Реєстру, а також обґрунтовується необхідність зняття з обліку об`єктів, які за результатами перегляду визнані такими, що втратили предмет охорони, або відсутні в натурі.

У 2018 році на замовлення Любешівської селищної ради було виготовлено облікову документацію на пам`ятку, що є предметом позову у справі. Зазначена документація була розглянута на засіданні Консультативної ради з питань охорони культурної спадщини управління культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації, в ході якого прийняте рішення, що об`єкт відповідає критеріям для пам`яток архітектури національного значення, а саме: відповідає критерію автентичності, має вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування та мистецтва регіону, а також пов`язаний з історією населеного пункту.

12 червня цього року заплановано проведення засідання комісії з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, на розгляд якої буде винесене питання щодо порушення перед Міністерством культури України клопотання щодо занесення пам`ятки до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність оцінки відповідності пам`ятки культури, яка є предметом позову у справі, критеріям, передбаченим Порядком визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2001р. № 1760, на переконання позивача, не відповідає дійсності.

Водночас, позивач засвідчив, що посилання відповідача в обґрунтування своєї позиції на вимоги Порядку є безпідставним, оскільки, об`єкт, який є предметом позову, вважається пам`яткою національного значення відповідно до вимог Закону, крім того ці доводи відповідача жодним чином не спростовують фактів, викладених у позовній заяві, щодо відсутності у нього правових підстав для використання у своїй підприємницькій діяльності приміщень пам`ятки архітектури національного значення - Келій монастиря піарів у смт. Любешів по вул. Незалежності, 54.

Крім того, повідомив, що у травні 2019 року Управління культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації надіслало на погодження до Міністерства культури України доопрацьований, з урахуванням зауважень Міністерства, проект охоронного договору з необхідними додатками (паспорт, облікова картка, акт технічного стану, технічний паспорт, матеріали фотофіксації) щодо пам`ятки культурної спадщини - Келії монастиря піарів 1684 р. (вул. Незалежності, 54, смт. Любешів Волинської області, охоронний номер 1036).

07.06.2019р. на адресу суду від позивача 2-Любешівської селищної ради надійшла відповідь на відзив від 05.06.2019р. №900/04-04/219, в котрій позивач 2 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити останні в повному обсязі.

При цьому засвідчив наступне:

З огляду на положення ст. 12 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" та ст. 795 ЦК України, єдиною законною підставою для використання суб`єктом підприємницької діяльності нерухомого майна пам`ятки архітектури національного значення, що перебуває у державній власності, є договір оренди індивідуально-визначеного майна, укладений в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за наявності відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - Міністерства культури України.

Отже, відповідач, будучи суб`єктом господарювання могла почати використовувати об`єкт оренди на законних підставах виключно після підписання договору оренди встановленого зразка та складання акту його прийому-передачі.

Щодо твердження відповідача стосовно того, що приміщення ФОП Токарчук Л . С . займає зі згоди Любешівської селищної ради, оскільки раніше був укладений договір оренди, Любешівська селищна рада повідомила, що Любешівською селищною радою згаданий договір оренди не укладався, акт прийому-передачі не підписувався.

Зі свого боку, листом, який адресований начальнику РВ ФДМУ по Волинській області № 371/02-06/2-17 від 03.04.2017р. Любешівською селищною радою надавалась виключно згода на передачу в оренду частини Келій монастиря піарів площею 35,5 кв.м., що знаходиться за адресою: 44200, Волинська обл., смт Любешів , вул. Незалежності, 54 , з метою подальшого виконання відповідачем вимог щодо передачі йому такого приміщення на умовах оренди, визначених ЗУ "Про оренду державного та комунального майна".

Надана згода на укладення договору є виключно наміром Любешівської селищної ради організувати відносини з надання в оренду вищезгаданого майна і в жодному разі не може розглядатись як безумовний її дозвіл на використання згаданих приміщень без належного договірного оформлення.

З врахуванням викладеного, позивач 2 вказав, що наведені відповідачем аргументи, на його думку, жодним чином не спростовують викладені в позовній заяви обставини.

В судовому засіданні 11.06.2019р. суд, за клопотанням представника відповідача, не приступаючи до розгляду справи по суті, постановив протокольну ухвалу про оголошення в судовому засіданні перерви до 02.07.2019р. для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з відповіддю на відзив Любешівської селищної ради від 07.06.2019р., додатковими поясненнями Волинської обласної державної адміністрації від 05.06.2019р., а також підготовки письмових пояснень та заперечень стосовно вказаних матеріалів.

При цьому, ухвалою суду від 11.06.2019р. було повідомлено Любешівську селищну раду про оголошення в судовому засіданні перерви до 02.07.2019р. на 14:00год.

Прокурора, представників Волинської ОДА та ФОП Токарчук Л.С. про дату, час та місце судового розгляду справи було повідомлено під розписку безпосередньо в судовому засіданні.

01.07.2019р. на адресу суду від Волинської обласної державної адміністрації надійшли додаткові пояснення від 27.06.2019р. з обгрунтовуючими пояснення документами, в котрих остання засвідчила,що 12.06.2019р. було проведене засідання Комісії з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення,включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" при управлінні культури, з питань релігій та національностей Волинської облдержадміністрації.

В ході засідання було вирішено, що об`єкт - Келії монастиря піарів, що знаходиться за адресою: Волинська область, смт . Любешів, вул. Незалежності, 54, відповідає критеріям, затвердженим постановою КМУ від 27.11.2001р. № 1760, а саме: відповідає критерію автентичності, має вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування та мистецтва регіону, а також пов`язаний з історією населеного пункту. З огляду на викладене, комісією було рекомендовано управлінню культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації звернутись до Міністерства культури України з клопотанням про занесення даного об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

26.06.2019р. до Міністерства культури України був скерований лист, яким у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" управління культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації просить розглянути питання про внесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України пам`ятку національного значення - Келії монастиря піарів, що взята під охорону держави згідно постанови РМ УРСР від 06.09.1979р. № 442, охоронний № 1036, що знаходиться у смт. Любешів Любешівського району Волинської області.

Присутні в судовому засіданні 02.07.2019р. прокурор та представник позивача- Волинської обласної державної адміністрації позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити останні в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, відповідях на відзив та додаткових поясненнях.

При цьому, присутній в судовому засіданні прокурор звернувся до суду з заявою від 27.06.2019р. №05-1830/19, в якій, посилаючись на положення ст. ст. 123, 237 ГПК України, п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" та внесення судового збору при зверненні з позовом до суду в більшому розмірі, ніж встановлено законом, просив суд повернути Прокуратурі Волинської області (43000, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, , р/р 4945 в Державній казначейській службі України, МФО 820172) з Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 2 944,87 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №331 від 05.03.2019р. на суму платежу 8 707,87грн.

У визначений судом день та час Любешівська селищна рада уповноваженого представника в судове засідання не направила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (ухвала суду від 11.06.2019р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена Любешівській селищній раді 18 червня 2019 року).

У визначений судом день та час відповідач в судове засідання не з`явився, свого уповноваженого представника в засідання суду не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином під розписку від 11.06.2019р., що також знайшло своє відображення в протоколі судового засідання від 11.06.2019р.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Водночас суд зауважує, що сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянути впродовж розумного строку. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проаналізувавши подані сторонами та учасниками судового процесу на обґрунтування позовних вимог та заперечень докази, беручи до уваги те, що сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, зважаючи на необхідність розгляду справи впродовж розумного строку, господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні прокурора та представника позивача, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред`явлений прокурором до відповідача позов підставний та підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов`язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Любешівським відділом Маневицької місцевої прокуратури за результатами вжитих заходів до встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері охорони культурної спадщини виявлено факт використання пам`ятки архітектури національного значення для здійснення підприємницької діяльності, а саме Келій монастиря піарів, що знаходиться за адресою: Волинська обл ., смт . Любешів , вул. Незалежності, 54.

У відповідності до вимог ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Згідно преамбули Закону України "Про охорону культурної спадщини", об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Пам`яткою культурної спадщини, в силу положень ст. 1 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Пунктом 3 Розділу X "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до вказаного Закону.

З врахуванням Постанови Ради Міністрів Української PCP №442 від 06.09.1979р. "Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української PCP, що перебувають під охороною держави", власником пам`ятки архітектури та містобудування національного значення - Келій монастиря піарів (охоронний номер об`єкта: 1036), розташованої у смт. Любешів Волинської області по вул. Незалежності, 54, є держава, а зазначений об`єкт вважається пам`яткою національного значення до вирішення питання про включення (не включення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Аналогічна позиція висловлена також і в листах Міністерства культури України від 20.06.2017р. №626/10/72-17 та від 21.03.2018р. №408/10/15-18.

Таким чином, Келії монастиря піарів, що знаходяться за адресою: Волинська обл., смт. Любешів, вул. Незалежності, 54 перебувають на обліку під охоронним номером 1036 як пам`ятка республіканського значення відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР №442 від 06.09.1979р. та згідно з п.3 Прикінцевих положень ЗУ "Про охорону культурної спадщини" до вирішення питання про їх занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України вважаються пам`яткою національного значення і на них поширюються вимоги цього Закону.

Відтак, суд не бере до уваги посилання відповідача на вимоги Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого Постановою КМУ від 27.12.2001р. № 1760, оскільки, як вже було зазначено, об`єкт, який є предметом позову, вважається пам`яткою національного значення відповідно до вимог Закону.

При цьому, судом враховано пояснення представника Волинської обласної державної адміністрації та долучені до нього документи стосовно того, що 12.06.2019р. було проведене засідання Комісії з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" при управлінні культури, з питань релігій та національностей Волинської облдержадміністрації.

В ході засідання було вирішено, що об`єкт - Келії монастиря піарів, що знаходиться за адресою: Волинська область, смт . Любешів, вул. Незалежності, 54, відповідає критеріям, затвердженим постановою КМУ від 27.11.2001р. № 1760, а саме: відповідає критерію автентичності, має вплив на розвиток культури, архітектури, містобудування та мистецтва регіону, а також пов`язаний з історією населеного пункту. З огляду на викладене, комісією було рекомендовано управлінню культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації звернутись до Міністерства культури України з клопотанням про занесення даного об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

26.06.2019р. до Міністерства культури України був скерований лист, яким у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" управління культури, з питань релігій та національностей облдержадміністрації просить розглянути питання про внесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України пам`ятку національного значення - Келії монастиря піарів, що взята під охорону держави згідно постанови РМ УРСР від 06.09.1979р. № 442, охоронний № 1036, що знаходиться у смт. Любешів Любешівського району Волинської області.

Водночас, згідно даних, наведених у додатку до рішення Волинської обласної ради №4/13 від 03.12.2002р. "Про перелік пам`яток містобудування та архітектури, історії Волинської області, які не підлягають приватизації", Келії монастиря піарів перебувають у державній власності та знаходяться на балансі Любешівської селищної ради (а.с. 77-78).

Площа приміщення становить 2 309 кв. м., вартість об`єкта станом на дату складання звіту про оцінку Келій монастиря піарів - 13.07.2010р. згідно висновку КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" складає 18 800 000 грн. (а.с. 23)

Крім того, Келії монастиря піарів також включено до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, який затверджено Законом України №574-VI від 23.09.2008р. "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації".

Відповідно до технічного паспорта на дану пам`ятку, який виготовлено КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" на замовлення виконавчого комітету Любешівської селищної ради 02.06.2010р., власником вказаного приміщення є держава Україна.

Як вбачається з листа Любешівської селищної ради №885/04-0412-18 від 30.05.2018р. (а.с. 18), зазначене приміщення перебуває на балансі Любешівської селищної ради з листопада 2006 року на підставі звітів про оцінку пам`ятки архітектури та містобудування.

Як встановлено у ході ревізії бюджету та фінансово-господарської діяльності Любешівської селищної ради за період з 01.01.2014р. по 01.02.2017р., проведеної управлінням Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, приміщення Келій монастиря піарів використовується для розміщення об`єктів сфери послуг, торгівлі, освіти, ЗМІ, поліграфії, а саме: відділом освіти Любешівської райдержадміністрації, редакцією місцевої газети "Нове життя", Любешівським районним виробничим відділом Волинської регіональної філії Центру ДЗК, управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області, фізичними особами-підприємцями Савчуком О. І. , Посоховим А.О. , Ковальчуком Р.В. та Токарчук Л.С. Договори оренди з вказаними суб`єктами підприємницької діяльності не укладались, як наслідок кошти від орендної плати до бюджету не надходять, а приміщення пам`ятки архітектури національного значення використовуються незаконно (а.с. 26-28).

Згідно акту обстеження приміщення Келій монастиря піарів, проведеного Любешівською селищною радою в ході ревізії 17.02.2017 (а.с. 29), встановлено, що Фізична особа-підприємець Токарчук Любов Сергіївна займає приміщення пам`ятки площею 34,6 м.кв. для зайняття підприємницькою діяльністю-роздрібної торгівлі продовольчими товарами.

Згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що основним видом господарської діяльності відповідача є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код КВЕД: 47.11) (а.с. 88-89).

Як вбачається з листа ФОП Токарчук Л.С., надісланого на адресу Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області від 25.04.2017р., приміщення Келій монастиря піарів площею 34,6 м.кв. використовується нею з 01.12.2003р. (а.с. 31).

Крім того, факт використання згаданим суб`єктом господарювання приміщенням пам`ятки посвідчується наступними документами.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, 22.01.2004р. між Підприємцем Токарчуком Віктором Сергійовичем, який проживає за тією ж адресою, що й ФОП Токарчук Л.С . ( АДРЕСА_5 ) та Любешівською філією ВАТ "Волиньобленерго" було укладено договір про постачання електричної енергії до зазначеного вище приміщення Келій монастиря піарів. Згідно інформації Любешівської філії ПАТ "Волиньобленерго", на підставі вказаного договору на даний час постачається електроенергія до приміщення продуктового магазину ФОП Токарчук Л.С. в Келіях монастиря піарів (а.с. 46-53).

Крім того, з укладеної між ФОП Токарчук Л.С. та КП "Любешів-Комфорт-Сервіс" додаткової угоди до договору про надання послуг з постачання холодної води та приймання стічних вод до комунальної каналізації вбачається також факт користування ФОП Токарчук Л.С. приміщенням Келій монастиря піарів (а.с. 73).

Відповідно до листа Регіонального відділення Фонду держмайна України по Волинській області від 06.06.2018р. №10-04-1244, адресованого прокурору Любешівського відділу Маневицької місцевої прокуратури (а.с. 33) ФОП Токарчук Л.С. 18.07.2017р. звернулась із заявою до Регіонального відділення ФДМУ по Волинській області про надання в оренду приміщення Келій монастиря піарів площею 35,5 м.кв. Однак, Міністерством культури України не надано згоди на передачу частини об`єкта культурної спадщини в оренду, про що заявниця повідомлена листом №11-04-1091 від 18.05.2018р. (а.с. 44).

Водночас, згідно інформації, наданої Любешівською селищною радою, упродовж 2017-2018 років (а саме 25.01.2017р.) ФОП Токарчук Л.С. за використання приміщень пам`ятки сплачено 2 281,60 грн. у якості благодійного внеску на ремонт та благоустрій Келій монастиря піарів, що стверджується банківською випискою від 26.01.2017р. (а.с. 63).

При цьому суд засвідчує, що Любешівська селищна рада, як балансоутримувач та орган, уповноважений забезпечувати виконання нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території, у липні 2016 року скерувала на адресу ФОП Токарчук Л.С. лист №568ж/02-06/2-16 (а.с. 62) з вимогою припинити використання приміщення Келій монастиря піарів до оформлення правовстановлюючих документів.

Рішенням Виконавчого комітету Любешівської селищної ради №4 від 05.06.2018р. було створено комісію з питань використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів та збереження майна Келій монастиря піарів та проведено обстеження приміщень пам`ятки, яке оформлено актом №1 від 07.06.2018р. З`ясовано, що ФОП Токарчук Л.С. і надалі без укладення договору оренди для здійснення підприємницької діяльності фактично використовуються приміщення на першому поверсі Келій монастиря піарів №156 площею 17 м2, №157 - 17,6 м2 та №158 - 36,7 м2 (загальна площа 71,3 м2) (а.с. 56-58).

Враховуючи вищевикладене, Любешівською селищною радою 25.09.2018р. на адресу ФОП Токарчук Л.С. було повторно скеровано лист №1563/04-04/2-18 з вимогою звільнити частину незаконно зайнятого приміщення до виготовлення правовстановлюючих документів та належного оформлення орендних відносин, який згідно інформації, розміщеної у вільному доступі на офіційному веб-порталі Укрпошти, одержаний особисто 27.09.2018р. (а.с. 68-70), однак також залишений ФОП Токарчук Л.С. без будь-якого виконання, що підтверджується актом №1 обстеження приміщення Келій монастиря піарів від 16.11.2018р. (а.с. 92-93).

Крім того, Волинською облдержадміністрацією, як повноважним власником державного майна, 21.11.2018р. усім суб`єктам, які використовують приміщення Келій монастиря піарів без законних для того підстав, у тому числі і ФОП Токарчук Л.С., скеровано вимоги звільнити їх у місячний термін, які згідно інформації вказаного органу державної влади адресатами невиконані (а.с. 98).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ФОП Токарчук Л.С. (реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи-підприємця НОМЕР_2 ) є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (КВЕД 47.11) (а.с. 88-89).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Виходячи із змісту Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як вже зазначалось, охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та місцевого самоврядування, що закріплено в Законі України "Про охорону культурної спадщини", яким регламентовано основні положення національної політики в цій сфері.

Пам`яткою культурної спадщини згідно ст. 1 згаданого Закону є об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (не включення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Пунктом 3 Розділу X Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до вказаного Закону.

Згідно вимог ст. 3 ЗУ "Про охорону культурної спадщини", спеціально уповноваженими органами охорони культурної спадщини є: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини - Міністерство культури України; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчі комітети міських, селищних та сільських рад.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Вказаний об`єкт - Келії монастиря піарів віднесено до групи "в" (група пам`ятників щодо їх використання), яка згідно примітки до постанови Ради Міністрів Української PCP №442 від 06.09.1979р. включає пам`ятки архітектури, які можна використовувати для культурних або господарських цілей і передавати в орендне використання установам та організаціям.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 174, 181 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З положень ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Законодавством України встановлено, що оренда об`єктів права державної та комунальної власності є сферою правового регулювання спеціального закону - "Про оренду державного та комунального майна". Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як передбачено ст. 5 цього Закону, орендодавцем нерухомого майна та іншого індивідуально визначеного майна, яке є державною власністю, є Фонд державного майна України та його регіональні відділення. Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" та ст. 287 Господарського кодексу України.

Також Законом України "Про оренду державного та комунального майна" установлено чіткий порядок укладення договорів оренди державного майна.

Згідно ст. 12 згаданого Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до ст. 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ст. 794 Цивільний кодекс України).

Частиною 1 ст. 795 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 638, 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до правової позиції, яку викладено у пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р., не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Зі змісту пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правовим у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правовим підлягає такій реєстрації. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Законами України "Про оренду державного та комунального майна" та "Про охорону культурної спадщини" передбачено надання об`єктів культурної спадщини у користування юридичним та фізичним особам за обов`язковим погодженням з органами охорони культурної спадщини. Водночас, незалежно від форми власності на пам`ятку, обов`язковим є також укладання охоронного договору між власником і відповідним органом охорони культурної спадщини. Особливості укладання охоронних договорів зазначені у ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини", а також врегульовані Порядком укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1768 від 28.12.2001р.

Системний аналіз наведених вище положень законодавства дає можливість дійти висновку, що єдиною законною підставою для використання суб`єктом підприємницької діяльності нерухомого майна пам`ятки архітектури національного значення, що перебуває у державній власності, є договір оренди індивідуально-визначеного майна, укладений в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна", за наявності відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - Міністерства культури України. Враховуючи зазначене, суб`єкт господарювання може почати використовувати об`єкт оренди виключно після підписання договору оренди встановленого зразка та складання акту його прийому-передачі.

Судом встановлено, та відповідачем ФОП Токарчук Л.C. не спростовано, що договорів оренди нерухомого майна: приміщення Келій монастиря піарів на даний час не укладено, плата за використання об`єкта останнім не сплачується. Відтак, відповідач використовує вказане приміщення-Келій монастиря піарів без належних правових підстав.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 318, частин 1, 7, 8 ст. 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Частиною 2 ст. 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Статтею 137 Господарського кодексу України передбачено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності, вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Варто зауважити, що згідно п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013р. у ст. 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь- який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

У даному випадку обрано такий спосіб захисту порушеного цивільного права, як пред`явлення негаторного позову - усунення перешкод титульному володільцю у користуванні своїм майном шляхом звільнення відповідачем незаконно утримуваних приміщень, оскільки уся будівля Келій монастиря піарів з володіння Волинської облдержадміністрації (власника) та Любешівської селищної ради (балансоутримувача) не вибувала, вони не позбавлені можливості використовувати місця загального користування (коридори тощо) та інші, не зайняті підприємцями, приміщення, можуть потрапляти у спірні приміщення, однак такі не можуть використовуватись позивачами на власний розсуд.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного суду України від 22.05.2018р. у справі №914/143/17.

Також судом при відкритті провадження у справі встановлено, що Маневицькою місцевою прокуратурою Волинської області з підстав наведених у позовній заяві №36/3-208 вих-19 від 15.03.2019р. обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора та зазначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Зокрема порушення інтересів держави у даному конкретному випадку полягає у тому, що приміщення, яке без достатніх правових підстав використовується відповідачем, є пам`яткою культурної спадщини, пам`яткою національного значення, перебуває під охороною держави, має особливий порядок передачі його в оренду. Крім того, відповідач використовує пам`ятку у комерційних цілях, у зв`язку з чим втрачається її культурно-історична цінність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, позов Заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, Любешівської селищної ради до Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни про звільнення нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення підлягає до задоволення, як такий, що обгрунтований належними доказами.

Стосовно інших доводів та висновків, суд вважає, що на такі не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що спір до суду було доведено з вини відповідача, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі понесла Прокуратура Волинської області, слід відшкодувати їй у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України за рахунок Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Токарчук Любов Сергіївну ( АДРЕСА_5 , код НОМЕР_2 ) звільнити нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: № 156 площею 17 м.кв., №157 площею 17,6 м.кв. та №158 площею 36,7 м.кв. (загальна площа 71,3 м.кв.).

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни ( АДРЕСА_5 , код НОМЕР_2 ) на користь Прокуратури Волинської області (місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 15, , розрахунковий рахунок 4945 в Державній казначейській службі України, МФО 820172) 5 763,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Накази на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 05.07.2019р.

Суддя В. А. Войціховський