ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2019 справа № 914/827/19

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго", м. Стрий

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів

про: стягнення заборгованості та грошових коштів

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Демчук А.П.

Представники:

від позивача: Білецька М. О. - дов. б/н від 03.01.2019 р.

від відповідача: Безушко О. І. дов. № 13 від 19.03.2019 р.

Суд встановив: 25.04.2019 року за вх. № 870 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано позовну заяву Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення заборгованості та грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 21.05.2019 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.05.2019 року підготовче засідання відкладено на 04.06.2019 року у зв`язку з відсутністю представника позивача. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.06.2019 року підготовче засідання відкладено на 13.06.2019 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.06.2019 року підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 24.06.2019 року.

Оскільки, за складністю та категорією дану справу, слід розглядати за правилами загального позовного провадження, суд призначив розгляд цієї справи в підготовчому провадженні.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02.05.2019 року, від 21.05.2019 року, від 04.06.2019 року,від 13.06.2019 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

17.05.2019 р. за вх. № 20642/19 представник позивача подав пояснення по справі.

28.05.2019 р. за вх. № 22180/19 представник позивача подав відповідь на відзив.

31.05.2019 р. за вх. № 22706/19 представник позивача подав заяву по справі.

04.06.2019 р. за вх. № 23203/19 представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи.

04.06.2019 р. за вх. № 23204/19 представник позивача подав клопотання про поновлення строку на подання заяви.

05.06.2019 р. за вх. № 23335/19 представник позивача подав клопотання про долучення доказів.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02.05.2019 року, від 21.05.2019 року, від 04.06.2019 року, від 13.06.2019 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

23.04.2019 р. за вх. № 20207/19 представник відповідача подав відзив.

04.06.2019 р. за вх. № 23090/19 представник відповідача подав заперечення по справі.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 24.06.2019 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві представник позивача зазначив, що 01.11.2013р., між Комунальним підприємством „Стрийтеплоенерго" (далі - позивач) та Квартирно-експлуатаційним відділом м.Львова (далі - відповідач), було укладено Договір за №141 на постачання теплової енергії в гарячій воді ( надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору, КП„Стрийтеплоенерго" зобов`язувалось постачати теплову енергію в гарячій воді до будівель, визначених в Додатку №1 до Договору, а квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, зобов`язувався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію.

Позивач зазначає, що в подальшому, за погодженням сторін, 10.11.2014 року та 01.12.2016 року було укладено Додаткові угоди за № 1 та № 2, згідно до умов яких, внесено зміни до Договору «Про постачання теплової енергії в гарячій воді » за № 141 від 01.11.2013 року, шляхом викладення в новій редакції Додатку № 1 до Договору, в зв`язку із змінами займаних опалюваних площ відповідача та встановлення приладів обліку теплової енергії (теплових лічильників).

Тобто, на думку позивача, теплова енергія, котра постачалась до об`єктів відповідача, обліковувалась приладами обліку, і нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось, згідно показів даних приладів.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що початок та закінчення опалювального сезону встановлюється відповідними органами влади. Так, опалювальний сезон 2018-2019років розпочався 22.10.2018р. на підставі розпорядження першого заступника міського голови м.Стрия від 22 жовтня 2018р. № 95.

У період зазначеного вище опалювального сезону діяв тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ на рівні - 1835,42 грн./Гкал.(без ПДВ), а з ПДВ 2202,50грн./Гкал.

Даний тариф встановлений рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради від 22.11.2017 року № 294. На виконання умов Договору за грудень 2018 року включно, позивачем були надані відповідачу послуги з теплопостачання на загальну суму 532 361,87грн., що підтверджується актом приймання - передачі теплової енергії та актом наданих послуг, що надані у додатку до цього позову.

Позивач зазначає, що факт належного постачання теплової енергії у цей період підтверджується відсутністю жодних скарг з боку відповідача щодо обсягу спожитої теплової енергії і здійснених нарахувань.

Згідно з п.п. 6.1., 6.2. Договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі, відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими чинним законодавством формами; розрахунковим періодом є календарний місяць.

Пунктом 6.3. Договору встановлено зобов`язання відповідача до 25-го числа місяця, наступного за звітним, сплачувати позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії.

Однак, за твердженням позивача оплата спожитої теплової енергії відповідачем здійснювалась несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем за період з 01.12.2018 р. по 15.04.2019 року становить 495 127,07 грн.

Позивач зазначає, що на виконання Договору та на підтвердження постачання позивачем теплової енергії відповідачу, було підписано акти приймання-передачі теплової енергії та акт наданих послуг, підписаних сторонами та скріплених печатками сторін без жодних застережень, а саме : за грудень 2018р. - акти приймання-передачі теплової енергії від 30 грудня 2018р. на 151,421 Гкал. та на 90,287 Гкал. разом 241,708 Гкал.; за грудень 2018р. - акт надання послуг постачання теплової енергії № 848 від 31 грудня 2018р. на суму 532 361,87 грн. Також, на виконання п. 6.4. Договору, сторонами було підписано та скріплено печатками акт звіряння взаємних розрахунків.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-ІV, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України), однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який, в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року №436- ІV, зі змінами та доповненнями (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник ), зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України, визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Оплату за передану теплову енергію Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.3 Договору.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, за кожен день прострочення виконання. Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Пунктом 7.2.3. Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.3. Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Позивач зазначає, що оскільки відповідачем не виконані умови Договорів щодо оплати отриманої теплової енергії, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми. Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97-р. Загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 4273,02 грн., згідно детального розрахунку, наведеного у додатку до цього позову.

Позивач зазначає, що сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 11883,05 грн., згідно детального розрахунку, наведеного у додатку до цього позову. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненню, згідно цього позову, складає 550 350 грн. 70 коп.

У своїх поясненнях позивач зазначає, що Законом України "Про теплопостачання" визначено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, тепло-сервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

Пунктом 3 «Правил користування тепловою енергією» від 3 жовтня 2007 р. за № 1198, передбачено, що споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Пунктом 4 даних Правил передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.

Позивач зазначає, що 22 вересня 2014р. на підприємство надійшов лист від начальника КЕВ м.Львова за вх.№ 391, з проханням укласти додаткову угоду до Договору № 141 від 01.11.2013р., у зв`язку із збільшенням опалювальних будівель військового містечка. Тому, 10листопада 2014р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до основного Договору № 141 від 01.11.2013р. про постачання теплової енергії в гарячій воді. Також, 01 грудня 2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду №2, оскільки добавився ще один опалюваний об`єкт, а саме нежитлове приміщення загальною площею 21,9 м2. КП «Стрийтеплоенерго», згідно умов вище зазначеного договору та додаткових угод, здійснювало постачання теплової енергії до об`єктів, визначених в додатку до договору.

За твердженням позивача, КП «Стрийтеплоенерго» на підставі листів начальника КЕВ м.Львова від 16.10.2014р. за вх.№ 449 та листа № 491 від 06.11.2014р., розробило технічну документацію та встановило і прийняло в експлуатацію два теплових лічильники, що підтверджується актами на опломбування за № 72 від 10.11.2014р. та № 78 від 28.11.2014р. і актом прийняття теплового вузла обліку від 28.11.2014р.

Пунктом 23 «Правил користування тепловою енергією» передбачено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

Позивач стверджує, що КП «Стрийтеплоенерго» згідно до умов вище зазначеного договору та додаткових угод, здійснювало постачання теплової енергії до об`єктів, визначених в додатку до договору, а нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось згідно показів встановлених приладів обліку теплової енергії.

Так, позивач зазначає, що згідно до розрахунку боргу КЕВ м.Львова, котрий долучено до позовної заяви, вбачається, що за жовтень 2018 р. відповідач, згідно показів теплового лічильника спожив 34,173 Гкал., що в грошовому виразі, згідно до діючого тарифу 2202,50грн. за 1 Гкал. становить 75 266,03 грн., що підтверджується актом надання послуг № 608 від 31.10.2018р. На дану суму підприємство виставило КЕВ м.Львова рахунок на оплату за № 650 від 31.10.2018р. Даний рахунок було оплачено відповідачем в повному розмірі 09.11.2018р., що підтверджується електронною банківською випискою.

За твердженням позивача за листопад 2018 р. відповідач, згідно показів теплового лічильника, спожив 151,161Гкал., що становило, згідно до діючого тарифу 332 932,10 грн., що підтверджується актом надання послуг № 699 від 30.11.2018р. На дану суму підприємство виставило до оплати КЕВ м.Львова рахунок № 785 від 30.11.2018р. Згідно даного рахунку, відповідач 6.12.2018р. та 13.12.2018р. оплатили 336 821,14 грн., тобто на 3889,3 грн. більше, що підтверджується електронними банківськими виписками.

Позивач зазначає, що за грудень 2018р. відповідач спожив 241,708 Гкал., що у грошовому виразі, згідно до тарифу становило 532 361,87 грн., що підтверджується актом надання послуг № 848 від 31.12.2018р. На дану суму підприємство виставило відповідачу рахунок на оплату за № 900 від 31.12.2018р. Станом на 16.05.2019р. даний рахунок неоплачений відповідачем. Оскільки початкове сальдо на 31.10.2018р. становило -33345,50 грн. і відповідачем в грудні оплачено на 3889,30 грн. більше то борг відповідача станом на 15.04.2019р. становить 495127,07 грн.

Позивач зазначає, що 10 січня 2019 р. на підприємство надійшов лист від КЕВ м.Львова за вх.№ 31, в якому зазначено, що КЕВ м.Львова розриває з підприємством всі договірні зобов`язання з 01.01.2019р.

За твердженням позивача, відповідачу КП «Стрийтеплоенерго» направляло претензію від 25.01.2019р. за № 01/164 з вимогою сплатити суму боргу в розмірі 495127,07 грн., однак, станом на 16.05.2019 р., дана заборгованість не сплачена. Тому, КП «Стрийтеплоенерго» вимушене було звернутись з позовною заявою до Господарського суду Львівської області за захистом свого порушеного права та інтересів. 14 травня 2019р. КП «Стрийтеплоенерго» відправило через Укрпошту відповідачу супровідний лист № 01/872 та два екземпляри актів звіряння взаємних розрахунків за період з 31.10.2018р. по 13.05.2019р.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Предметом позовних вимог позивача, крім сплати основного боргу, є нарахування неустойки у формі пені, 3% річних і інфляційних витрат. Частиною 3ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 223 ГК України, суд має право зменшити розмір штрафних санкцій. При цьому береться до уваги: Ступінь виконання зобов`язань боржником; Майновий стан сторін; Інші інтереси, які заслуговують на увагу.

Відповідач зазначає що, на час розгляду справифінансовий стан КЕВ м. Львова залишається вкрай важким. Дебіторська заборгованість станом на 01.05.2019 року становить - 6 564 448, 00 грн., кредиторська - 1 118 521, 69 грн. КЕВ м. Львова є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади - Міністерства оборони України, є бюджетною організацією, що діє на підставі Положення КЕВ м. Львова від 30.06.2017 року виключно державної форми власності і фінансується за рахунок Державного бюджету України, а тому, відповідно до п.6 ст.2 Бюджетного кодексу України, є неприбутковим.

Борг між КП «Стрийтеплоенерго» і КЕВ м. Львова виник не з вини КЕВ м. Львова, оскільки відповідні кошти для розрахунку з позивачем не були вчасно перераховані з Державного бюджету.

Відповідач вказує, що на 2018 рік кошти для оплати штрафних санкцій, в тому числі пені, не передбачені в кошторисі Міністерства оборони України. Відповідно, застосування штрафних санкцій буде відшкодовано з Державного бюджету, що принесе додаткові збитки державі. Відповідач належить до державного сектору, а його фінансування залежить від МО України, відтак вина, за яку настає відповідальність у вигляді стягнення пені з відповідача є неповною, оскільки проведення ним розрахунків за Договором залежить, в першу чергу від наявності відповідного фінансування.

У відзиві відповідач просить зменшити розмір нарахування пені за несвоєчасну сплату боргу за спожиту теплову енергію на 90%.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Строки поставки встановлюються сторонами в договорі, з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством (положення ч. 2 ст. 267 ГК України).

Частиною 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що01.11.2013 р., між Комунальним підприємством „Стрийтеплоенерго" (далі - позивач) та Квартирно-експлуатаційним відділом м.Львова (далі - відповідач), було укладено Договір за № 141 на постачання теплової енергії в гарячій воді (надалі-Договір).

Відповідно до умов Договору, КП „Стрийтеплоенерго" зобов`язувалось постачати теплову енергію в гарячій воді до будівель, визначених в Додатку № 1 до Договору, а квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, зобов`язувався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію.

В подальшому, за погодженням сторін 10.11.2014 року та 01.12.2016 року, було укладено Додаткові угоди за № 1 та № 2, згідно до умов яких внесено зміни до Договору «Про постачання теплової енергії в гарячій воді » за № 141 від 01.11.2013 року, шляхом викладення в новій редакції Додатку № 1 до Договору, в зв`язку із змінами займаних опалюваних площ відповідача та встановлення приладів обліку теплової енергії (теплових лічильників).

Тобто, теплова енергія, котра постачалась до об`єктів відповідача обліковувалась приладами обліку, і нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось згідно показів даних приладів.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що початок та закінчення опалювального сезону встановлюється відповідними органами влади. Так, опалювальний сезон 2018-2019 років розпочався 22.10.2018 р. на підставі розпорядження першого заступника міського голови м. Стрия від 22 жовтня 2018р. № 95.

У період зазначеного вище опалювального сезону діяв тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для потреб бюджетних установ на рівні - 1835,42 грн./Гкал.(без ПДВ) а з ПДВ 2202,50грн./Гкал.

Даний тариф встановлений рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради від 22.11.2017 року № 294. На виконання умов Договору за грудень 2018 року включно, позивачем були надані відповідачу послуги з теплопостачання на загальну суму 532 361,87грн., що підтверджується актом приймання - передачі теплової енергії та актом наданих послуг, що надані у додатку до цього позову.

Факт належного постачання теплової енергії у цей період підтверджується відсутністю жодних скарг з боку відповідача щодо обсягу спожитої теплової енергії і здійснених нарахувань.

Згідно з п.п. 6.1., 6.2. Договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими незабороненими чинним законодавством формами; розрахунковим періодом є календарний місяць.

Пунктом 6.3. Договору встановлено зобов`язання відповідача до 25-го числа місяця, наступного за звітним, сплачувати позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії.

Однак, оплата спожитої теплової енергії відповідачем здійснювалась несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем за період з 01.12.2018 р. по 15.04.2019 року становить 495 127,07 грн.

На виконання умов Договору та на підтвердження постачання позивачем теплової енергії відповідачу, було підписано акти приймання-передачі теплової енергії та акт наданих послуг, підписаних сторонами та скріплених печатками сторін без жодних застережень, а саме : за грудень 2018р. - акти приймання-передачі теплової енергії від 30 грудня 2018 р. на 151,421 Гкал. та на 90,287 Гкал. разом 241,708 Гкал.; за грудень 2018 р. - акт надання послуг постачання теплової енергії № 848 від 31 грудня 2018 р. на суму 532 361,87 грн. Також, на виконання п.6.4. Договору, сторонами було підписано та скріплено печатками акт звіряння взаємних розрахунків.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-ІV, зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України), однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який, в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог статті 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Оплату за передану теплову енергію Відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.3 Договору.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. Пунктом 6 ст. 231 ГК України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Пунктом 7.2.3. Договору визначено, що, у разі невиконання відповідачем п. 6.3. Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим позовом, здійснено у відповідності до вимог статті 232 ГК України, та з наступного дня, від дня прострочення основного зобов`язання. З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договорів складає 39 067,56 грн., згідно детального розрахунку, наведеного у додатку до цього позову.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Оскільки відповідачем не виконані умови Договорів щодо оплати отриманої теплової енергії, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми. Розрахунок індексу інфляції здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97-р. Загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 4273,02 грн., згідно детального розрахунку, наведеного у додатку до позову.

Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 11883,05 грн., згідно детального розрахунку, наведеного у додатку до цього позову. Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем, що підлягає стягненню згідно цього позову складає 550 350 грн. 70 коп.

За умовами ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 зазначеної Постанови).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з приписами, встановленими Господарським кодексом України. Так, відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 р. у справі № 925/1471/16, суд зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи відповідача, враховуючи термін прострочення відповідачем свого зобов`язання щодо оплати, суд, враховуючи інтереси сторін, дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 39067,56 грн.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо об`єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги не спростовані, суд прийшов до висновку, що позов Комунального підприємства "Стрийтеплоенерго" до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення заборгованості та грошових коштів є обґрунтованим та підлягає до задоволення, що підлягає до стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 43від 22.04.2019 року на суму 8255,27 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги - задоволити.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2, ) на користь Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Новаківського, 9, ) суму основного боргу в розмірі 495127 (чотириста дев`яносто п`ять тисяч сто двадцять сім) грн. 07 коп., 11883 (одинадцять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 05 коп. - інфляційних втрат, 4273 (чотири тисячі двісті сімдесят три) грн. 02 коп. - 3 % річних та 39067 (тридцять дев`ять тисяч шістдесят сім ) грн. 56 коп. - пені.

3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2, ) на користь Комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» (82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Новаківського, 9, ) судові витрати в сумі 8255 (вісім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 27 коп.

4. Наказ видати, в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.07.2019р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.