ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа№ 911/16/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 (повне рішення складено 26.03.2019)

у справі № 911/16/19 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнетепломережа"

про стягнення 19 234,09 гривень,

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до статей 269, 270 Господарського процесуального кодексу України

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі ПАТ НАК Нафтогаз України, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Рокитнянської районної ради Київської області Рокитнетепломережа (далі - КП Рокитнетепломережа, відповідач) про стягнення 19 234,09 гривень, з яких: 12 789,07 грн - пені, 4 892,13 грн - інфляційних втрат та 1 552,90 грн - 3% річних.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнетепломережа" про стягнення 12 789,07 грн пені, 4 892,13 грн інфляційних втрат та 1 552,90 грн 3% річних відмовлено повністю.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки основна заборгованість за поставлений природний газ за договором остаточно погашена відповідачем 04.03.2015, тобто до набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії», суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 12 789,07 грн пені, 4 892,13 грн інфляційних втрат та 1 552,90 грн 3% річних не відповідають приписам ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, а тому задоволенню не підлягають.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 18.04.2019 звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у справі № 911/16/19 та стягнути з Комунального підприємства Рокитнянської районної ради Київської області "Рокитнетепломережа" на свою користь борг у загальній сумі 19 234,09 грн, у тому числі 12 789,07 грн пені, 4 892,13 грн інфляційних втрат та 1 552,90 грн 3% річних.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 поновлено строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою у даній справі, зупинено дію оскаржуваного рішення, призначено до розгляду апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у справі № 911/16/19 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Ухвалу суду отримано сторонами. Зокрема, відповідачем, 28.05.2019. Водночас, відзиву не надано.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Апеляційна скарга вмотивована тим, що, на думку скаржника, суду першої інстанції було прийнято при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при відмові в позові було неправомірно застосовано до спірних відносин положення ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», в частині того, що відповідач не надав належних доказів того, що він є теплопостачальною організаціією та не внесений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Через це, на думку апелянта, до відповідача не можуть застосовуватись положення ч. 3 ст. 7 вказаного Закону в частині списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії.

Окрім цього, апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Так, при ухваленні рішення, суд першої інстанції порушив принципи змагальності та диспозитівності сторін, оскільки за власної ініціативи (за відсутності відзиву та посилань відповідача) застосував положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, скаржник просив задовольнити апеляційну скаргу у даній справі, скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

5. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

20.11.2013 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (далі-продавець) та КП Рокитнетепломережа (далі-покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №№1024/14-БО-17 (далі-договір), відповідно до якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець - зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ) на умовах цього договору. В подальшому сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору, якими вносились зміни щодо ціни газу та призначення його поставки.

Пунктами 1.2, 6.1 та 11 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 31.01.2014, передбачено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (далі споживачам покупця).

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Відповідно до викладених у позові та апеляційній скарзі доводів апелянт свої обов`язки за договором в частині постачання природного газу виконав належним чином, на виконання умов договору протягом січня-березня, листопада-грудня 2014 року поставив відповідачу, а відповідач прийняв, природний газ загальною вартістю 800 252,27 грн, що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на актах приймання-передачі природного газу: б/н від 31.01.2014 на суму 159 410,67 грн, б/н від 28.02.2014 на суму 118 569,96 грн, б/н від 31.03.2014 на суму 62 057,81 грн, б/н від 30.11.2014 на суму 152 085,66 грн, б/н від 31.12.2014 на суму 308 128,17 грн, копії яких містяться в матеріалах справи.

Однак, відповідач свої обов`язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши розрахунки за поставлений за договором газ з порушенням погоджених сторонами строків у повному обсязі 04.03.2015.

В підтвердження відповідних обставин апелянт надав відомість по операціям з 01.01.2014 по 31.12.2017 за підписом заступника головного бухгалтера товариства, а також розрахунок заборгованості відповідача за договором. Вказана обставина не заперечувалась та не була спростована ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, що полягає у порушенні передбачених п. 6.1 договору строків оплати поставленого вартості газу, апелянт просив суд стягнути з відповідача: 12 789,07 грн пені та 1 552,90 грн 3% річних, нарахованих за періоди: з 15.02.2014 по 11.03.2014 на 159 410,67 грн заборгованості за січень 2014 року, з 15.03.2014 по 26.03.2014 на 118 569,96 грн заборгованості за лютий 2014 року, з 15.04.2014 по 29.04.2014 на 62 057,81 грн заборгованості за березень 2014 року, з 30.04.2014 по 01.07.2014 на 22 057,81 грн заборгованості за березень 2014 року, з 02.07.2014 по 27.07.2014 на 12 057,81 грн заборгованості за березень 2014 року, з 16.12.2014 по 16.12.2014 на 116 515,48 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 17.12.2014 по 18.12.2014 на 111 659,72 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 19.12.2014 по 22.12.2014 на 111 395,82 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 23.12.2014 по 23.12.2014 на 110 613,82 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 24.12.2014 по 25.12.2014 на 103 415,21 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 26.12.2014 по 28.12.2014 на 80 089,26 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 29.12.2014 по 29.12.2014 на 29 282,19 грн заборгованості за листопад 2014 року, з 15.01.2015 по 20.01.2015 на 244 222,96 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 21.01.2015 по 28.01.2015 на 243 722,96 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 29.01.2015 по 29.01.2015 на 234 236,28 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 30.01.2015 по 01.02.2015 на 225 265,04 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 02.02.2015 по 08.02.2015 на 219 278,59 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 09.02.2015 по 09.02.2015 на 211 686,25 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 10.02.2015 по 10.02.2015 на 206 519,65 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 11.02.2015 по 25.02.2015 на 154 879,78 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 26.02.2015 по 26.02.2015 на 147 886,65 грн заборгованості за грудень 2014 року; з 27.02.2015 по 03.03.2015 на 71 178,68 грн заборгованості за грудень 2014 року; - 4 892,13 грн інфляційних втрат, нарахованих за періоди: з 01.05.2014 по 30.06.2014 на 22 057,81 грн заборгованості за березень 2014 року, з 01.07.2014 по 31.07.2014 на 12 057,81 грн заборгованості за березень 2014 року, з 01.02.2015 по 28.02.2015 на 71 178,68 грн заборгованості за грудень 2014 року.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

6. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон).

Статтею 1 вищевказаного Закону врегульовано, що заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, відповідно до ст. 2 вищенаведеного Закону.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону.

При цьому частина 3 статті 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, зазначеною нормою передбачена підстава для звільнення покупців, які використовують природний газ, зокрема, для виробництва теплової енергії, від відповідальності за несвоєчасне виконання ними грошового зобов`язання по оплаті отриманого природного газу.

Судом першої інстанції було встановлено, що на виконання умов договору, апелянт передав відповідачу природний газ на загальну суму 800252 грн 27 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, підписаними сторонами без будь-яких зауважень та застережень. Відповідач свої зобов`язання за договором з оплати отриманого природного газу виконав із порушенням строків оплати, а саме, повністю розрахувався 04.03.2015. Тобто, за умовами укладеного договору, покупець отримав газ для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а заборгованість, яка виникла в результаті порушення строків оплати за природний газ, поставлений відповідачу апелянтом у 2014 році погашено повністю 04.03.2015, до набрання чинності Законом. Таким чином, такі правовідносини підпадають під дію Закону.

Частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми Закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

В цій частині суд апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує висновки Верховного Суду, викладені в наступних постановах: від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 03.04.2108 у справі №904/11325/16, від 05.04.2019 у справі № 906/576/18.

Таким чином, доводи апелянта про необхідність включення божника в реєстр є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам спеціального законодавства та усталеній практиці Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, виходячи зі змісту та правової природи спірних правовідносин, а також, встановивши відповідні дати фактичної оплати заборгованості за природний газ, судом першої інстанції було правомірно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Отже, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення норм матеріального права, зокрема в частині застосування положень частини 3 статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» щодо того, що відповідач не внесений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості і тому до нього не можуть бути застосовані положення частини 3 статті 7 Закону. А тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими та такими, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не надав належних доказів, що він є теплопостачальною організацію, а його відзив у суді першої інстанції не містив посилань на цю обставину, тому до нього не можуть застосовуватись положення Закону, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання», теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності відповідача є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Водночас пунктом 1.2. договору сторонами було погоджено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами. (а.с. 13).

Таким чином, умовами договору сторони самі визначили, що проданий відповідачеві газ буде використовуватись виключно для виробництва теплової енергії, що свідчить про віднесення відповідача до теплопостачальної організації. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією апелянта в частині неможливості застосування до спірних правовідносин Закону, оскільки відповідач підпадає під критерії «теплопостачальної організації».

Щодо доводів апелянта про порушення принципів змагальності та диспозитивності через застосуванням судом першої інстанції положень ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас, колегія зазначає, що суд при вирішенні справи по суті досліджує та аналізує характер спірних правовідносин та визначає можливість застосування до них тих чи інших правових норм. При цьому посилання (або непосилання) сторони на певний нормативно-правовий акт не може обмежувати право суду у застосуванні цього акту. Більше того, суд апеляційної інстанції зазначає, що аналогічні спори неодноразово розглядались Верховним Судом, а тому згідно приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України суд має врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в цих постановах. А тому, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення принципів змагальності та диспозитивності місцевим господарським судом.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та, беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

7. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що за умовами укладеного договору, покупець отримав газ для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а заборгованість, яка виникла в результаті порушення строків оплати за природний газ, поставлений відповідачу апелянтом у 2014 році погашено повністю 04.03.2015, тобто до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплоенергуючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, згідно приписів вищенаведеної статті 7 Закону, законодавець передбачив можливість уникнення підприємства відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, - як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, та і у спосіб списання цих нарахувань. А тому місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у даній справі.

Отже, керуючись ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

8. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у справі №911/16/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у справі №911/16/19- залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 26.03.2019 у справі №911/16/19, зупиненого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019.

4. Судові витрати, у зв`язку з переглядом рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

5. Матеріали справи № 911/16/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко