ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р. Справа№ 911/2161/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бєляєва В.М. ( за довіреністю від 04.03.2019 №017261 )

від відповідача: Ліжевський В.А. (за довіреністю від 23.04.2019 №87625)

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Богатирьова Олександра Ігоровича

на рішення господарського суду Київської області від 05.03.2019р.

у справі №911/2161/18 (суддя - Заєць Д.Г.)

за позовом фізичної особи-підприємця Богатирьова Олександра Ігоровича

до фізичної особи-підприємця Нижника Миколи Вікторовича

про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 р. фізична особа-підприємець Богатирьов Олександр Ігорович звернувся до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Нижника Миколи Вікторовича про стягнення 40500,00 грн. передоплати, 59535,00 грн. штрафу, 6873,90 грн. пені, 725,67 грн. 3% річних та 692,55 грн. інфляційних збитків.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2019р. у задоволенні позову фізичної особи-підприємця Богатирьова Олександра Ігоровича б/н від 27.09.2018 року (вх.№2237/18 від 01.10.2018 року) до фізичної особи-підприємця Нижника Миколи Вікторовича про стягнення 108327,12 грн. відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив на те, що позивачем було отримано послуги з розробки веб-ресурсу, зазначене виключає підстави для повернення позивачу сплаченої попередньої оплати за договором. Окрім того зазначив, що порушення виконання зобов`язання сталося з вини кредитора, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення штрафу, пені, 3% річних та втрат від інфляції.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - фізична особа-підприємець Богатирьов Олександр Ігорович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 05.03.2019р. у справі №911/2161/18 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції безпідставно не було застосовано вимоги ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Окрім того при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції належним чином не оцінив листування між сторонами, яке відбувалось в рамках дії договору про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу (веб-сайту) №5-02-2018 від 05.02.2018 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Богатирьова Олександра Ігоровича та призначено справу до розгляду на 04.06.2019 року.

20.05.2019 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2018 року між фізичною особою-підприємцем Богатирьовим Олександром Ігоровичем (за договором - замовник) та фізичною особою-підприємцем Нижник Миколаєм Вікторовичем (за договором - виконавець) укладено договір №5-02-2018 про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу (веб-сайту) (далі - договір)(а.с.14).

Умовами зазначеного договору сторони погодили, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання виконати роботи по створенню веб-ресурсу, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах, затверджених даним Договором. Мета робіт, що виконуються за даним Договором - здійснення присутності замовника в Інтернеті. (п.1.1- п.1.2 договору )

У відповідності до змісту пунктів 1.3.-1.4 договору, перелік виконуваних робіт, вимоги до них, а також строки виконання визначаються на основі Технічного завдання, що є додатком №1 до даного договору. Умови Технічного завдання узгоджуються сторонами до початку виконання робіт за даним договором. Технічне завдання підписується повноваженими представниками сторін у тому ж порядку, що й даний договір, і є його невід`ємною частиною. Результатом виконуваних за даним договором робіт є створення веб-ресурсу, що відповідає меті і вимогам Технічного завдання.

Згідно з п. 2.1 вищевказаного договору, протягом 5 робочих днів від дати укладення даного Договору, замовник сплачує виконавцю 30% від суми Договору згідно Кошторису (додаток №2) і надає виконавцю всю необхідну для роботи текстову і графічну інформацію, згідно додатку №3 (Специфікація №1).

Умови оплати та порядок розрахунків визначені в пунктах 4.1 та 4.2 договору, за якими, оплата замовником робіт здійснюється згідно затвердженого сторонами переліку робіт, що виконуються. Оплата робіт, які не були включені до Додатку №2, але були виконані на прохання замовника здійснюється на підставі переліку робіт, що оформлюється та погоджується сторонами. Оплата здійснюється у 3 етапи: 30% суми вказаної в переліку робіт (Додаток №2) - сплачується виконавцю замовником не пізніше ніж через 5 робочих днів від дати укладення даного Договору, 40% сплачується виконавцю замовником не пізніше ніж через 5 робочих днів від дати затвердження дизайну головної та внутрішньої сторінки сайту, 30% сплачується виконавцю замовником не пізніше 5 робочих днів після підписання акту виконаних робіт.

За умовами додатку №3 до договору (Специфікація №1), строк виконання робіт за даною Специфікацією становить 50 робочих днів, а вартість робіт згідно Специфікації становить 135000,00 грн. без ПДВ (а.с.21).

На виконання умов договору, 05.02.2018 року позивачем було перераховано відповідачу 30% передоплати від суми договору, що становить 40500,00 грн. та підтверджується товарним чеком №1818 від 05.02.2018 року (а.с.22).

12.07.2018 року позивач направив відповідачу претензію в якій зазначив, що відповідач в порушення строку, визначеного договором (до 15.02.2018) не надав на узгодження ні прототипу, ні технічного завдання. Лише 03.05.2018 року позивач отримав технічне завдання в електронному вигляді, фактично через 3 місяці після підписання договору та сплаченої предоплати. Оскільки Технічне завдання не відповідало заявленим вимогам, позивач зазначене Технічне завдання не погодив і не підписав та повідомив відповідача про закінчення співпраці у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору. На підставі зазначеного просив протягом 7 календарних днів з дня отримання даної претензії, повернути сплачені за договором грошові кошти в сумі 40 500,00 грн. (а.с.23-24).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідач у встановлений договором строк взяті на себе зобов`язання за договором про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу (веб-сайту) №5-02-2018 від 05.02.2018 року не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, що є порушення договірних зобов`язань. Крім 40500,00 грн. передоплати, позивач просить стягнути з відповідача передбачений п. 6.2. договору штраф за порушення строків виготовлення веб-сайту у сумі 59535,00 грн., 6873,90 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 725,67 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами та 692,55 грн. інфляційних збитків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки судом встановлено факт отримання позивачем результатів надання послуг з розробки веб-сайту, відсутні підстави для повернення позивачу сплаченої попередньої оплати за договором. Також, зазначив, що порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, позовні вимоги про стягнення з відповідача 59 535,00 грн. штрафу, 6 873,90 грн. пені, 725, 67 грн. 3% річних та 692, 55 грн. інфляційних збитків, також не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до ст. ст. 11, 629 ЦК України, договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1 та 3 ст. 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином уклавши договір, сторони зобов`язались за ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України виконувати встановлені договором зобов`язання належним чином та у повному обсязі, тобто, підписуючи договір на запропонованих у ньому умовах, відповідач повинен був оцінювати, як можливість його виконання у встановлений строк, так і невиконання умов договору у встановлений ним строк, що є ризиками господарської діяльності відповідача.

Як унормовано ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалося вище, відповідно до умов договору № 5-02-2018 про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу сторони не погоджували повернення передплати, але передбачено право замовника відмовитись від послуг, які є предметом договору, завчасно попередивши виконавця і надавши аргументовані пояснення (п.3.4.2 договору).

Так, як вбачається зі змісту вищевказаного договору, а саме п. 2.1 - замовник протягом 5 робочих днів від дати укладення договору сплачує виконавцю 30% від суми договору, згідно кошторису (додаток №2) і надає виконавцю всю необхідну для роботи текстову і графічну інформацію згідно додатку №3 (специфікація №1), а саме, приклади сайтів, що підходять по оформленню та/або дизайну сайту (п.1.1. Специфікації №1).

Окрім того, підпунктом 3.2.1. п. 3.2. договору сторони в двухстороньому порядку погодили, що замовник зобов`язується надати всю необхідну текстову й графічну інформацію для надання виконавцем послуг замовникові в порядку й у терміни, передбачені в даному Договорі і Додатках.

Також, відповідно до п. 6.1. договору, замовник зобов`язується надати всі необхідні графічні та текстові матеріали інформаційного характеру, необхідні для виконання робіт за договором. При цьому передбачено, що виконавець не відповідає за порушення термінів у випадку, якщо вся інформація була надана несвоєчасно замовником.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, за умовами зазначеного договору, обов`язками щодо своєчасного виконання робіт наділені обидві сторони. При цьому позивачем не виконано вимоги п. 2.1. договору, зокрема, не надано відповідачу (виконавцю) текстову і графічну інформацію згідно додатку №3 (специфікація №1). Невиконання позивачем - як замовником своїх зобов`язань за договором позбавило відповідача - як виконавця вчасно надати замовнику на узгодження прототип, оскільки згідно п. 3.1. додатку №3 (Специфікація №1), розробка прототипу головної сторінки сайту, та основних сторінок сайту, розробляється на основі отриманої інформації від замовника. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували надання позивачем відповідачу (виконавцю) текстову і графічну інформацію згідно додатку №3 (Специфікація №1). Отже, зважаючи на вищевказані обставини та враховуючи вимоги п.2.1 вищевказаного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при виконанні відповідачем зобов`язань за договором № 5-02-2018 мало місце прострочення позивача щодо надання інформації необхідної для належного виконання зобов`язання виконавцем.

Окрім того, як видно з матеріалів справи відповідач 02.03.2018 року направив замовнику прототип сайту (https:wuwx48.axshare.com/#g=1&p=home), відеоогляд з коментарями до прототипу, тексти для сайту, що підтверджується наявними в матеріалах справи електронними листами (а.с.62-107), в зазначеному листі відповідач повідомив позивача, що чекає від останнього фінальний прайс лист з асортиментом та цінами, а також коментарії до прототипу.

Таким чином, відповідачем було надано докази, що підтверджують виконання умов договору, метою якого є присутність замовника в Інтернеті п. 1.2 (а.с.14-19), що позивачем не спростовано. Крім того, відповідач зазначає, що позивач ставив перед відповідачем нові завдання та умови, які не передбачені умовами договору, зокрема, розробка мобільного додатку, контенту (а.с.80, 84), не затверджував фактично надані роботи.

За умовами п. 5.3. договору у разі, якщо у замовника виникають обґрунтовані зауваження або претензії до виконаних робіт (якості робіт замовника, ухилення від завдання), сторони складають перелік зауважень, що підлягають усуненню виконавцем в строки, передбачені умовами договору.

Відповідач неодноразово повідомляв позивача про необхідність дотримання умов договору, що підтверджується електронним листуванням між сторонами та зазначав, що ненадання прикладів сайтів, які підходять позивачу (додаток №3 (Специфікація №1)), позбавляє відповідача можливості надати саме ті послуги, на які він розраховує (а.с.81-83).

Разом з тим, при укладанні вищевказаного договору, згідно умов підпунктів 3.3.3. п. 3.3. та п.3.4.2 сторони погодили, якщо у встановлені договором строки замовник не погоджує виконану роботу, то виконавець має право призупинити усі роботи до повного затвердження замовником того чи іншого етапу, при цьому строк виконання робіт збільшується на відповідну кількість днів затримки зі сторони замовника. Замовник має право відмовитись від послуг, які є предметом даного договору та завчасно, а саме за 7 робочих днів письмово попередивши виконавця і надавши аргументовані пояснення, при цьому в повному обсязі оплатити виконані роботи.

Також відповідно до п. 3.4.2. договору позивач не відмовлявся від послуг, які є предметом даного договору та за 7 робочих днів, письмово не попереджав виконавця про таку відмову з наданням аргументованих пояснень. Натомість з електронних листів вбачається, що між сторонами продовжувалась співпраця та погоджувались умови виконання робіт по створенню веб-ресурсу. Крім того, із змісту листа від 15.05.2018 року (а.с. 88) вбачається, що позивач погодився підписати акт виконаних робіт на суму 40500,00 грн. за договором №5-02-2018 від 05.02.2018 року та отримати оплачені роботи (прототип та дизайн сторінок сайту).

При цьому колегія суддів зазначає, що в якості доказів, які підтверджують виконання умов договору, сторонами надано копії електронних листів, оскільки, як зазначили самі учасники справи, листування відбувалось виключено електронною поштою.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року передбачено, зокрема п.2.5., що будь-які подані учасниками процесу докази (зокрема, стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Надані копії електронних листів свідчать про те, що сторонами погоджувались умови виконання робіт, виконані роботи та інше, однак у зв`язку із численними зауваженнями позивача сторони не дійшли згоди стосовно конкретних вимог та бачення веб-ресурсу. Зазначені електронні листи свідчать про невизначеність позивача, а також про те, що відповідачем вчинялись дії на задоволення вимог позивача та досягнення позитивного результату.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач приступив до виконання робіт з розробки веб-ресурсу, надавав позивачу результати виконаних робіт шляхом направлення їх електронною поштою. Твердження позивача, що технічне завдання не відповідало вимогам позивача, свідчить про невідповідність поглядів сторін на очікуваний результат надання послуг з розробки сайту, як наслідок невиконання позивачем п. 2.1.Договору.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданими доказами належним чином доведено факт отримання позивачем результатів надання послуг з розробки веб-ресурсу, отже підстави для задоволення позовних вимог про повернення позивачу сплаченої попередньої оплати за договором № 5-02-2018 від 05 лютого 2018 року про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу відсутні.

Щодо доводів позивача про те, що договір про надання послуг з розробки електронно-інформаційного ресурсу (веб-сайту) №5-02-2018 від 05.02.2018 року є розірваним, оскільки в позовній заяві та в претензії б/н від 12.07.2018 року відповідача було повідомлено, що у зв`язку із порушенням та невиконанням ним умов договору співпраця припиняється, колегія суддів вважає їх необґрунтованим, оскільки позивачем не дотримано порядку розірвання договору, передбаченого п. 10.5, 10.6 вищевказаного договору.

Також безпідставним є посилання позивача, як на підставу звернення з позовом, на ч.1 ст. 1212 ЦК України у зв`язку із односторонньою відмовою відповідача від договору виконання, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правої підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Частиною 1 статті 1212 ЦК України передбачено, що безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна (грошей) за рахунок іншої сторони в порядку договірного зобов`язання не є безпідставним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що правова підстава набуття відповідачем спірних грошових коштів відпала, що виключає можливість витребування них на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Аналогічної правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові від 07.06.2017 року №3-189гс17.

Відносно позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 59 535, 00 грн., пені в сумі 6 873, 90 грн., 725, 67 грн. 3% річних та 692, 55 грн. втрат від інфляції колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

За змістом вимог ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Пунктами 3 та 4 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Також, за змістом частини 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Враховуючи зазначені правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, позовні вимоги про стягнення з відповідача 59535,00 грн. штрафу, 6873,90 грн. пені, 725,67 грн. 3% річних та 692,55 грн. інфляційних збитків не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав. Апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2019 року у справі № 911/2161/18, а підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Богатирьова Олександра Ігоровича на рішення господарського суду Київської області від 05.03.2019 р. у справі № 911/2161/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 05.03.2019 р. у справі № 911/2161/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи № 911/2161/18 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 04.07.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко