ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа №914/1778/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Михайлишин С.В.

явка учасників процесу:

від позивача Франків Л.-О. І. довіреність № 1-255 від 31.10.18

від відповідача Вук У.І. довіреність № 007.1Пр-161-0519

від третьої особи не з`явилися

розглянув апеляційну скаргу акціонерного товариства Укртрансгаз б/н та б/д

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2019, суддя: Стороженко О.Ф., м. Львів, (повний текст рішення складено 04.03.2019),

за позовом акціонерного товариства Укртрансгаз, м.Київ

до відповідача публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, м. Київ

про визнання договору укладеним,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2018 року акціонерне товариство Укртрансгаз (далі АТ «Укртрансгаз») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз (далі ПАТ по газопостачанню та газифікації Львівгаз) про визнання договору транспортування природного газу за № від 01.08.2018 укладеним в редакції АТ «Укртрансгаз», що відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2497 від 30.09.2015.

Вважає, що редакція п. 9.3 вказаного договору, викладена відповідачем в протоколі розбіжностей до договору, суперечить постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2497 від 30.09.2015, якою затверджено Типову форму договору на транспортування природного газу, а редакція цього пункту позивача повністю узгоджується з Типовою формою договору.

Позивач обгрунтовує свої вимоги ст. ст. 179, 181, 184, 187 ГК України, Законом України «Про ринок природного газу», постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2497 від 30.09.2015.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.02.2019 в задоволенні позову акціонерного товариства Укртрансгаз до відповідача публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Львівгаз про визнання договору укладеним відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір між сторонами існує лише в частині п. 9.3. проекту договору, який у запропонованій позивачем редакції містить посилання на нечинний нормативно-правовий акт, в частині інших умов проекту договору між сторонами відсутній спір.

Позивач не погодив умов п.9.3 Договору у редакції, запропонованій Відповідачем, і, усупереч нормі ч.5 ст.181 Господарського кодексу України, звернувся у суд не з вимогою про врегулювання наявних розбіжностей щодо умов п.9.3 проекту Договору, а з вимогою про визнання Договору укладеним у редакції, запропонованій Товариством «Укртрансгаз»., що не відповідає способу захисту встановленого законом.

Крім того, спірні правовідносини урегульовані між сторонами на підставі Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, дія якого не припинена.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Укртрансгаз» просить скасувати рішення суду першої інстанції, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Прийняти нове рішення, яим задоволити позовні вимоги в повному об`ємі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права - ст. 638 ЦК України, ст. 179 ГК України, постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» № 256 від 04.03.2012, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2497 від 30.09.2015 «Про затвердження Типового договору транспортування природного газу», а також порушено норми процесуального права - ст. ст. 7, 73, 76-79, 86, 91, 236 ГПК України.

Судом не було належним чином взято до уваги те, що підставою позову була і ч. 7 ст. 181 ГК України, згідно якої, якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд фактично погодився, що договір (зокрема його п. 9.3) є укладеним у редакції відповідача.

Внаслідок відмови суду задоволити позовні вимоги про визнання договору укладеним до правовідносин між сторонами щодо транспортування природного газу були застосовані положення постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2012 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (постанова Кабінету Міністрів України № 256). Однак, постанова Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2012 поширюється на інші правовідносини та встановлює механізм фінансування видатків місцевих бюджетів, відмінний від механізму визначеного постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005

Посилається і на те, що втрата чинності постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 не призводить до необхідності застосування до правовідносин, які становлять предмет договору, положень постанови Кабінету Міністрів України № 256, як це пропонував здійснити відповідач у протоколі розбіжностей до договору.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Посилається на те, що зазначена у проекті договору Постанова Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 втратила чинність 01.01.2018 і на даний час відносини між Сторонами врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, згідно з якою відбуваються розрахунки, у частині надання пільг та субсидій, між позивачем, відповідачем та державою.

В судове засідання з`явились представник позивача (апелянта) та відповідача.

Представник третьої особи в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи, а тому в порядку п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні представник апелянта (позивача) підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову є матеріально-правова вимога про визнання укладеним Договору про транспортування природного газу № від 01.08.2018 (далі - договір) в редакції позивача, яка обґрунтована тим, що укладення зазначеного договору є обов`язковим в силу закону, Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу (далі - Ліцензійні умови), затверджених постановою НКРЕКП №201 від 16.02.2017, а запропоновані відповідачем у протоколі розбіжностей умови п. 9.3. не відповідають положенням типового договору, що затверджені постановою НКРЕКП №2497 від 30.09.2015, якими врегульовано оплату щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсації побутовим споживачам та передбачено, що вказане питання повинно бути врегульовано відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 № 20, а не постанови КМУ від 04.03.2002 №256.

Судом встановлено, що запропонований позивачем проект договору відповідає типовій формі договору транспортування природного газу, що затверджена постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497, у зв`язку з чим договір підписаний відповідачем, але з протоколом розбіжностей до п. 9.3. договору, що не відповідає вимогам типового договору, оскільки цим пунктом передбачалось регулювання питання «оплати вартості щодобових небалансів Оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з Державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам» відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005), який втратив чинність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №951 від 08.11.2017.

Відповідачем запропоновано свою редакцію, в якій порядок розрахунків запропоновано визначити відповідно до чинної постанови КМУ № 256.

Позивач не погодився з запропонованою у протоколі розбіжностей редакцією п. 9.3 договору, оскільки за редакцією відповідача змінюється предмет регулювання відносин між сторонами договору транспортування, зокрема, в частині строків та процедури здійснення оплати вартості небалансів допущених оператором газорозподільної системи, що, в свою чергу, приводить до зміни змісту та істотних умов договору транспортування природного газу, тому просив суд визнати укладеним договір на запропонованих ним умовах. Отже, між сторонами виник переддоговірний спір.

Положеннями ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом положень ч. ч. 1-4, 7 ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч. 1).

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори (ч. 2).

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч. 3).

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту (ч. 4).

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7).

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2). Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 3).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2).

Положеннями частин 1 - 8 ст. 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1).

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч. 2).

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору (ч. 3).

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором (ч. 4).

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони (ч. 5).

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо) (ч. 6).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими (ч. 7).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (ч. 8).

Відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою КМУ від 08.11.2017 № 951, постанова КМУ від 11.01.2005 № 20 визнана такою, що втратила чинність. Нормативно-правовий документ після втрати ним чинності перестає бути джерелом права, а його норми втрачають обов`язкову силу і не підлягають подальшому застосуванню.

З огляду на викладене, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом не було належним чином взято до уваги те, що підставою позову була і ч. 7 ст. 181 ГК України.

Крім того безпідставними є доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд фактично погодився, що договір є укладеним на умовах протоколу розбіжностей, запропонованих відповідачем, в редакції п. 9.3. договору відповідно до постанови КМУ № 256, оскільки такі висновки у судовому рішенні відсутні.

Натомість суд виходив з того, що спірні правовідносини урегульовані між сторонами на підставі Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015, дія якого, як встановлено судом, не припинена.

Судом першоі інстанції зроблено правомірний висновок, що позивачем вказано у п.9.3 проекту Договору нормативний акт, який втратив чинність 08.11.2017, а тому умови п.9.3 проекту Договору не відповідають чинному законодавству.

Законодавство України не передбачає можливості регулювання відносин нечинними нормативними актами, звідси у відповідача відсутній обовязок з погодження умов проекту Договору(п.9.3).

Умови Типового договору не можуть суперечити чинному законодавству України, що зумовлює відсутність підстав для зазначення позивачем у пункті 9.3 проекту Договору нормативного акту, що втратив чинність.

Наведені обставини, доводами апелянта викладеними в апеляційній скарзі не спростовуються, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права не має.

З огляду на зазначене, суд відхиляє аргументи позивача, викладені у апеляційній скарзі, зокрема, про те, що суд першої інстанцій порушив приписи статтей ст. 638 ЦК України, ст. 179 ГК України, ст. ст. 7, 73, 76-79, 86, 91, 236 ГПК України.

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначена у п.58. рішення ЄСПЛ у справі Серявін та інші проти України, де зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, який не відповідає нормі ч. 5 ст. 181 ГК України. Проте, погодитися з такими висновками господарського суду не можна з огляду на таке.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 ст. 16 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом. З набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ГПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З врахуванням викладеного, суд зазначає, що вимоги чинного законодавства не забороняють позивачу звернутися до суду з позовом про визнання договору укладеним (за наявності протоколу розбіжностей щодо одного пункту цього договору з яким позивач не погоджується), а суд повинен перевірити відповідність умов цього договору вимогам чинного законодавства. щодо можливості сторін конкретизувати умов договору транспортування природного газу.

Отже, посилання в рішенні суду першої інстанції, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту(не відповідає нормі ч.5 ст.181 ГК України), є неправильним. Проте, цей висновок суду першої інстанції не вплинув на вирішення спору по суті, оскільки суд як підстави відмови в позові, виклав вищеперелічені; дослідив обставини щодо необґрунтованості умов п.9.3 проекту Договору у редакції позивача та встановив безпідставність вимог Товариства «Укртрансгаз».

Підстав виходу за межі доводів апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає, оскільки не тягнуть за собою зміну чи скасування правильного рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростувано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга акціонерного товариства «Укртрансгаз» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 2 643,00 грн., який сплачений згідно з платіжного доручення за №3894 від 26.03.2019.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укртрансгаз» б/н та б/д залишити без задоволення.

рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2019 у справі №914/1778/18 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 2 643,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови підписано 05.07.2019