ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2019 р. Справа№ 910/12627/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Козир Т.П.
суддів: Кравчука Г.А.
Коробенка Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1
на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2019 (повний текст складено 05.03.2019)
у справі №910/12627/18 (суддя Ковтун С.А.)
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до 1) Міністерства оборони України
2) військової частини НОМЕР_1
про відшкодування 95629,08 грн. шкоди в порядку регресу,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до концерну Міністерства оборони України (далі відповідач 1) про відшкодування 95629,08 грн. шкоди в порядку регресу,
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.11.2016 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТ), винним у якій було визнано водія автомобіля "УРАЛ 4320", державний реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", що належить військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ). Оскільки цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП не була застрахована, то позивач виплатив потерпілій особі страхове відшкодування і відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу в порядку регресу завдану шкоду в розмірі 95629,08грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2018 року було залучено до участі у справі військову частину НОМЕР_1 як співвідповідача (далі відповідач 2) .
Рішенням господарського суду міста Києва від 21 січня 2019 року позов до військової частини НОМЕР_1 задоволено.
З військової частини НОМЕР_1 стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України - 95629,08 грн. шкоди.
У позові до Міністерства оборони України відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позову до військової частини та ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права, зокрема, принцип змагальності сторін, оскільки суд несвоєчасно повідомив заявника про залучення співвідповідачем і ухвала була ним отримана лише 18.01.2019; заявник не отримував позовну заяву з додатками і не міг підготувати заперечення, тому він у цей же день направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи і надання копії позову, однак, суд 21 січня 2019 року розглянув справу і прийняв оскаржуване рішення. Також вказує, що судом надано невірну правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07 травня 2019 року поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 23 травня 2019 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.
Позивачем 22 травня 2019 року направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що суд забезпечив всі умови для повного та всебічного розгляду справи. Позовні вимоги підтверджені належними доказами, а всі твердження апелянта ґрунтуються виключно на припущеннях.
Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито 07 травня 2019 року, апеляційна скарга має бути розглянута у строк по 06 липня 2019 року.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 23 листопада 2016 року у м. Рівне сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме: ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом "УРАЛ 4320", державний реєстраційний номер " НОМЕР_2 " (власник військова частина НОМЕР_1 ), здійснив наїзд на автомобіль "Volvo", державний номерний знак НОМЕР_4 , з напівпричепом "Kogel", державний номерний знак НОМЕР_5 (власник ТОВ "Транспортне підприємство М+К"), під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Факт настання ДТП підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, схемою дорожньо-транспортної пригоди.
Власником транспортного засобу автомобіля "Volvo", державний номерний знак НОМЕР_4 , та напівпричепу "Kogel", державний номерний знак НОМЕР_5 , є товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортне підприємство "М+К".
Відповідно до постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23.12.2016 у справі № 154/3403/16, ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Відповідно до довідки з поліції (форма-2) транспортний засіб "УРАЛ 4320", державний реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", належить військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ). Водій - ОСОБА_1 , є військовослужбовцем в цій військовій частині (постанова Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23.12.2016).
Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон України №1961-IV), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
В порушення вимог Закону України № 1961-IV, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "УРАЛ 4320", державний реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.
Цивільно-правова відповідальність потерпілої особи була застрахована в приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Перша" (поліс №АІ/9819877).
Позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 39.1 ст. 39 Закону № 1961-IV).
Відповідно до підпункту а) п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України № 1961-IV, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Потерпіла особа повідомила позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди та надала останньому усі необхідні документи, надання яких передбачається ст. 35 Закону України № 1961-IV.
Зокрема, потерпіла особа подала заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до звіту № 640Е від 22.12.2016, виконаного оцінювачем (приватне підприємство "Експерт-Сервіс-Альфа"), вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "Volvo", державний номерний знак НОМЕР_4 становить 117788,24 грн. без ПДВ.
21 квітня 2017 року позивачем було прийнято рішення про відшкодування товариству з обмеженою відповідальністю "Транспортне підприємство "М+К" 95 629,08 грн шкоди (наказ № 3567), яка сплачена платіжним дорученням № 3567рв від 24.04.2017.
Оскільки позивач виконав свій обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, він звернувся до суду з позовом про стягнення виплаченого страхового відшкодування з Міністерства оборони України через те, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб відсутня інформація щодо державної реєстрації військових частин. Проте, в ході розгляду справи позивач з`ясував, що військова частина НОМЕР_1 є окремою юридичною особою, у зв`язку із чим вона була залучена до участі у справі співвідповідачем.
Задовольняючи позовні вимоги до військової частини у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Матеріалами справи підтверджується, що автомобіль марки "УРАЛ 4320", державний реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", є державною власністю та знаходиться в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 , яка є юридичною особою.
Отже, відповідач 2 є особою, відповідальною за відшкодування шкоди, завданої зазначеним транспортним засобом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини, а вина ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем в цій військовій частині, встановлена постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23.12.2016 у справі № 154/3403/16.
Відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Матеріалами справи підтверджується факт виплати позивачем відшкодування товариству з обмеженою відповідальністю "Транспортне підприємство "М+К" в сумі 95629,08 грн.
Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Отже, шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.
Аналогічні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 23018 року у справі №243/109820/15.
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку, що оскільки військова частина НОМЕР_1 є самостійною юридичною особою, вимоги про стягнення з неї 95629,08 грн. шкоди в порядку регресу підлягають задоволенню, а вимоги до Міністерства оборони України задоволенню не підлягають.
Щодо посилань апелянта на порушення принципу змагальності сторін, то вказані доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач 12.12.2018 направив на адресу військової частини копію позовної заяви з усіма доданими до неї документами, що підтверджується описом вкладення та поштовою накладною (а.с.134-135). Копія ухвали суду від 13.12.2018, про залучення військової частини співвідповідачем, була направлена 19.12.2018 та отримана нею 08.01.2019, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відправлення зі штрих-кодовим ідентифікатором 408 (а.с.149). При цьому, матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем 2 та отримання судом клопотання про відкладення розгляду справи, на яке він посилається у апеляційній скарзі.
Згідно з положеннями ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21 січня 2019 року - без змін.
2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01.07.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко