РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019Справа №910/5836/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №910/5836/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал"

(49000, м.Дніпро, вул.Марка Озерного, буд.1-А, )

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

(03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5, )

про стягнення 11 696,99 грн,-

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Маліал» 6 травня 2019 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 11 696,99 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням Акціонерним товариством «Українська залізниця» зобов`язань з своєчасної оплати поставленого за договором №УЗ/ЦБМЕС-18307/Ю від 17.08.2018 товару, відповідач, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Маліал», повинен сплатити штрафні санкції у розмірі 11 696,99 грн, з яких: 4 991,25 грн - пеня, 831,87 - 3% річних та 5 873,87 грн - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2019 відкрито провадження у справі №910/5836/19, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив, встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Зазначена Ухвала суду була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за №957 на адресу Акціонерного товариства "Українська залізниця", яка зазначена в позовній заяві та міститься на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5.

Як вбачається із рекомендованого листа з повідомленням про вручення поштового відправлення за №957 Акціонерне товариство "Українська залізниця" 14.05.2019 отримало Ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2019.

Зважаючи на те, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Станом на 10.07.2019 від сторін не надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також не отримано від відповідача відзиву на позовну заяву.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

17.08.2018 року між ТОВ «Маліал» (далі за текстом - Постачальник) та AT «Українська залізниця» (далі за текстом - Замовник) укладено Договір №УЗ/ЦБМЕС-18307/Ю (далі за текстом - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору ПОСТАЧАЛЬНИК передає у власність ЗАМОВНИКА, а ЗАМОВНИК оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами (далі - «товар»), які зазначені у специфікації (Додаток № 1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. ПОСТАЧАЛЬНИК передає у власність ЗАМОВНИКА товар на умовах, зазначених в договорі.

Згідно із п.1.2.Договору найменування товару: Фурнітура поворотно-відкидна та дверна. Матеріали для виробництва склопакетів. Супутні матеріали для виготовлення металопластикових вікон та дверей.

Кількість та асортимент товару визначається у СПЕЦИФІКАЦІЇ (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору (п.3.1. Договору).

П.5.1.Договору передбачено, що ТОВАР має бути поставлений в обсягах і строки (періоди), згідно до письмової заявки замовника. В межах конкретного періоду (кварталу) поставки ТОВАРУ, ПОСТАЧАЛЬНИК зобов`язаний здійснити поставку ТОВАРУ на підставі письмових заявок ЗАМОВНИКА у строки і обсягах, визначених в цих заявках, але не пізніше ніж впродовж 7 робочих днів з моменту їх отримання у будь-який спосіб (факсом, електронною поштою, листом за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного, 1-А) (п.5.2.Договору).

Відповідно до п.6.4. Договору загальна сума по договору 1 070 400,00 грн. (один мільйон сімдесят тисяч чотириста гривень 00 коп.), у тому числі ПДВ 20% 178 400,00 грн.

Згідно із п.7.1. Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються замовником протягом 10 днів з дати поставки товару, але не раніше дати реєстрації ПОСТАЧАЛЬНИКОМ податкової накладної/розрахунку коригування з операцій по виконанню робіт, які підлягають оплаті, в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлених чинним законодавством порядку та строки. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної (п.7.2. Договору).

Підтвердженням про одержання товару ЗАМОВНИКОМ є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками Сторін (п.9.5.Договору).

Відповідно до п.11.2.Договору у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст.626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України).

У статті 655 Цивільного кодексу України вказано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ" поставило товар, зазначений у специфікації №1, а Замовник прийняв даний товар, що підтверджується документами, підписаними представниками обох сторін, а саме:

- Видаткова накладна №М-52 від 03.09.2018 р. на суму 161 866,50 грн. з ПДВ;

- Видаткова накладна №М-51 від 03.09.2018 р. на суму 31 488,00 грн. з ПДВ;

- Видаткова накладна №М-50 від 03.09.2018 р. на суму 152 167,50 грн. з ПДВ;

- Видаткова накладна №М-64 від 28.09.2018 р. на суму 716 298,90 грн. з ПДВ;

- Видаткова накладна №108 від 19.10.2018 р. на суму 7 581,60 грн. з ПДВ;

- Акт №М-52 приймання-передачі товару від 03.09.2018 р. на суму 161 866,50 грн. з ПДВ;

- Акт №М-51 приймання-передачі товару від 03.09.2018 р. на суму 31 488,00 грн. з ПДВ;

- Акт №М-50 приймання-передачі товару від 03.09.2018 р. на суму 152 167,50 грн. з ПДВ;

-Акт №М-64 приймання-передачі товару від 28.09.2018 р. на суму 716 298,90 грн. з ПДВ;

- Товарно-транспортна накладна №0309-3 від 03.09.2018 р;

- Товарно-транспортна накладна №0309-2 від 03.09.2018 р;

- Товарно-транспортна накладна №0309-1 від 03.09.2018 р;

- Товарно-транспортна накладна №2709-1 від 28.09.2018 р;

Податкові накладні були зареєстровані:

- 28.09.2018 р. на суму 161 866,50 грн;

- 28.09.2018 р. на суму 31 488,00 грн;

- 28.09.2018 р. на суму 152 167,50 грн;

- 15.10.2018 р. на суму 716 298,90 грн;

- 15.11.2018 р. на суму 7 581,60 грн.

Відповідно до ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що поставка відбулась 03.09.2018 р., 28.09.2018 р. та 19.10.2018 р., податкові накладні були зареєстровані 28.09.2018 р. 15.10.2018 р. та 15.11.2018 р., таким чином останнім днем оплати за товар, поставлений Постачальником було:

- 28.09.2018 р. для товару на суму 161 866,50 грн.

- 28.09.2018 р. для товару на суму 31 488,00 грн.

- 28.09.2018 р. для товару на суму 152 167,50 грн.

- 15.10.2018 р. для товару на суму 716 298,90 грн.

- 15.11.2018 р. для товару на суму 7 581,60 грн.

Разом з цим, відповідач здійснив оплату за поставлений товар в розмірі 1 069 402,50 грн. 19.10.2018р., що підтверджується платіжним дорученням №1273830 від 18.10.2018 р.

Враховуючи вищевикладене, Відповідач порушив умови Договору №УЗ/ЦБМЕС- 18307/Ю від 17.08.2018 р. щодо своєчасної оплати за поставлений товар та допустив прострочення оплати за поставлений товар:

- на 21 день щодо оплати товару на суму 345 522,00 грн;

- на 4 дні щодо оплати товару на суму 716 298,90 грн.

Згідно із п.7.1. Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються замовником протягом 10 днів з дати поставки товару, але не раніше дати реєстрації ПОСТАЧАЛЬНИКОМ податкової накладної/розрахунку коригування з операцій по виконанню робіт, які підлягають оплаті, в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлених чинним законодавством порядку та строки. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної (п.7.2. Договору).

Таким чином, оскільки поставка відбулась 03.09.2018 р., 28.09.2018 р. та 19.10.2018 р., а податкові накладні були зареєстровані 28.09.2018 р. 15.10.2018 р. та 15.11.2018 р., позивачем вірно встановлено останній день оплати за товар, поставлений Постачальником, а саме:

- 28.09.2018 р. для товару на суму 161.866,50 грн;

- 28.09.2018 р. для товару на суму 31 488,00 грн;

- 28.09.2018 р. для товару на суму 152 167,50 грн;

- 15.10.2018 р. для товару на суму 716 298,90 грн;

- 15.11.2018 р. для товару на суму 7 581,60 грн.

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з неналежним виконанням Акціонерним товариством "Українська залізниця" зобов`язань з своєчасної оплати поставленого за договором №УЗ/ЦБМЕС-18307/Ю від 17.08.2018 товару, відповідач, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю «Маліал», повинен сплатити штрафні санкції у розмірі 11 696,99 грн, з яких: 4 991,25 грн - пеня, 831,87 - 3% річних та 5 873,87 грн - інфляційні втрати.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ст.216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, відповідно до пункту 11.2. вищевказаного Договору, у разі порушення строків оплати товару, Замовник сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат, 3 % річних та пені за допомогою Системи Ліга, суд визнає його арифметично вірним, а отже позовні вимоги щодо стягнення 4 991,25 грн - пені, 831,87 - 3% річних та 5 873,87 грн - інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором №УЗ/ЦБМЕС-18307/Ю від 17.08.2018 щодо оплати товару належним чином доведений, документально підтверджений, в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Крім того, суд відзначає, що при подачі позову до Господарського суду міста Києва позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9 605,00 грн., в той час, як за подання вказаної позовної заяви позивачу необхідно було сплатити 1 921,00 грн судового збору.

Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", враховуючи те, що клопотання про повернення зайво сплаченої суми судового збору позивачем не заявлено, повернення судового збору, не здійснюється.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням у порядку передбаченому ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49000, м.Дніпро, вул.Марка Озерного, буд.1-А, ) пеню у розмірі 4 991 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто одна) грн 25 коп, 3% річних у розмірі 831 (вісімсот тридцять одна) грн 87 коп та інфляційні втрати у розмірі 5 873 (п`ять тисяч вісімсот сімсдесят три) грн 87 коп.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" (49000, м.Дніпро, вул.Марка Озерного, буд.1-А, ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.Є. Блажівська