ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р. Справа№ 925/6/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №05/2-362вих19 від 23.04.2019 (вх. №09.1-04.3/3422/19 від 14.05.2019) Заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 про залишення позовної заяви без розгляду

у справі №925/6/19 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Першого заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті

до Фізичної особи - підприємця Савченко Дмитра Івановича

про стягнення 14 789, 34 грн

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Шевченко О.В., за посвідченням

від позивача: не з`явились

від відповідача: Брус С.М., за ордером

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Савченко Дмитра Івановича про стягнення 14 789,34 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 (повний текст складено 18.04.2019) позов залишено без розгляду.

Не погодившись з даною ухвалою суду, Заступник прокурора Черкаської області, 24.04.2019 подав апеляційну скаргу №05/2-362вих19 від 23.04.2019, просить ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 у справі №925/6/19 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала прийнята місцевим господарським судом при неповному з`ясуванні усіх обставин справи. Так, апелянт стверджує, що Державною службою України з безпеки на транспорті не було вжито належних заходів щодо звернення до господарського суд задля захисту інтересів держави у зв`язку із невірним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства в частині відсутності у відповідного органу таких повноважень. Наведене, на думку прокурора, є підставою для представництва інтересів держави в особі органу державної влади органами прокуратури.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019 апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019. Відповідачу встановлено процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також усім учасникам справи надано строк для подання заяв, клопотань, пояснень протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 19.06.2019. Розгляд справи призначено на 24.06.2019.

18.06.2019 від Фізичної особи - підприємця Савченко Дмитра Івановича надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач вказує на вірність висновків суду першої інстанції про відсутність у даній справі у прокуратури повноважень на представництво інтересів держави в особі державного органу, який має повний обсяг повноважень на звернення до господарського суду та стягнення відповідних коштів (штрафу).

Позивач не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та не подав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду сторона повідомлялась належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення рекомендованого відправлення № 045, згідно якого позивачем отримано процесуальний документ суду 24.05.2019.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

У відповідності до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, враховуючи те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача, повідомлених належним чином про судовий розгляд справи апеляційним господарським судом.

Прокурор в судовому засіданні 24.06.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.06.2019 заперечив проти доводів прокурора з підстав, викладених у відзиві та просив ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача та прокурора, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Заступник прокурора Черкаської області, звертаючись з позовом у даній справі в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, обґрунтовує підставу позову тим, що посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Одеській області 12.07.2017 на автодорозі М-05 Київ - Одеса (451 км) було здійснено габаритно-ваговий контроль автомобіля (тягач) марки МАN. модель ТGА 18.430, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причіпом марки GENERAL TRAILERS, модель ТХ 34 С, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Транспортний засіб належав фізичній особі - підприємцю Савченку Дмитру Івановичу, жителю с. Великий Хутір Драбівського району Черкаської області, що підтверджується інформацією, наданою Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області від 22.12.2017.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична - особа підприємець Савченко Дмитро Іванович зареєстрований 27.12.2006 (вид економічної діяльності: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт). Тому фізична особа - підприємець Савченко Д.І. є перевізником у розумінні вимог ст.ст. 1, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

За результатами проведеної перевірки був складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № ВН 0155296 від 12.07.2017, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 12.07.2017 та акт серії ВН №0151533 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 12.07.2017, яким зафіксоване порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: надання послуг із перевезення вантажу (кукурудзи, маршрут - м. Пирятин Полтавської області - М-05 Київ - Одеса (451 км)) із перевищенням вагових обмежень.

Прокурор зазначив, що нормативно допустиме осьове навантаження становить 11, 11, 22 т, а фактичне навантаження вище вказаного автомобіля - 6,58, 12,2, 6,96, 6,72, 6,76 (п.22.5 Правил дорожнього руху) і перевезення здійснювалося без оформлення дозволу, що дає право на рух автомобільними дорогами України.

На підставі вказаних документів було проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 12.07.2017 та нараховано плату за проїзд в сумі 494,10 євро.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 4, 53, 226 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та з огляду на недоведеність прокурором обставин неможливості самостійного захисту інтересів держави Державною службою України з безпеки на транспорті та умисного невчинення позивачем дій з самостійного пред`явлення позову, дійшов висновку про залишення позовної заяви Першого заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Як вірно зауважено місцевим господарським судом, нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю здійснюється Державною службою України з безпеки на транспорті, яка у своїй роботі керується Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженим поставною Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 та Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567.

Відповідно до п. 27 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 зі змінами від 25.04.2018, Державна служба України з безпеки на транспорті відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті (п. 1 Положення).

У відповідності до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» № 592 від 26.06.2015 утворено територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком, за яким визначено, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Одеській області.

Згідно Положення про Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, затвердженого Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 157 від 20.02.2017, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області не є юридичною особою.

За змістом ст. 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 "Про затвердження Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті" Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що зміни до вищенаведеного пункту внесено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 N 320 і набрали законної сили 03.05.2018.

Таким чином, на час звернення прокурора з позовом у даній справі (02.01.2019), Державна служба України з безпеки на транспорті, у відповідності до норм чинного законодавства, була наділена повноваженнями щодо захисту інтересів держави у судовому порядку шляхом пред`явлення відповідного позову, зокрема, про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великогабаритним транспортним засобом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи значення поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Так, прокурор, в обґрунтування порушення інтересів держави, посилається на те, що плата за проїзд автомобільним дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів відповідно до ст. 29 Бюджетного кодексу України є одним із джерел формування спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно ст.ст. 11, 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» 26,75% надходжень від плати за проїзд є джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України, передбачають цільове використання і спрямовуються виключно на розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування. Доцільність пред`явлення даного позову, за доводами прокурора, обумовлена актуальністю питань збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, наповнення дохідної частини бюджету.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладається, зокрема, така функція як представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» регламентовано особливості представництва інтересів громадянина або держави в суді, що полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (неофіційний переклад): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України). Вказана правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №47/66-08.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, колегією суддів, відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17.

Так, касаційною інстанцією, зокрема, зауважено, що за змістом ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звертаючись з даним позовом прокурор посилався на те, що Державною службою України з безпеки на транспорті не вживаються заходи щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом з ФОП Савченка Д.І. В обґрунтування даних тверджень, прокурором до матеріалів справи представлено Лист Державної служби України з безпеки на транспорті № 10688/05/15-18 від 13.12.2018, згідно якого службою повідомлено прокуратуру про те, що жодним нормативно-правовим документом не наділено Укртансбезпеку правом звернення до суду щодо стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів. За наведеного, прокурор вважає, що невірне тлумачення закону щодо наявності у Державної служби України з безпеки на транспорті повноважень щодо самостійного звернення до суду із відповідним позовом є свідченням неналежного здійснення відповідним органом державної влади свої повноважень із захисту законних інтересів держави, віднесених до його компетенції.

Однак, на переконання колегії суддів, дані доводи та представлені докази прокурора не можуть бути достатнім обґрунтуванням неналежного вчинення органом державної влади свої повноважень щодо захисту інтересів держави в розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відсутній прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкту владних повноважень. При цьому, як підставно зауважено місцевим господарським судом, прокуратурою не доведено неможливості самостійного захисту інтересів держави Державною службою України з безпеки на транспорті як юридичною особою і органом, уповноваженими здійснювати у спірних відносинах відповідні функції.

Беручи до уваги те, що у наданому обґрунтуванні прокурором не доведено виключності випадку представництва інтересів держави саме системою органів прокуратури України в особі суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а отже, і наявності правових підстав для звернення з даним позовом, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про залишення позовної зави у даній справі без розгляду згідно п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали в розумінні ст. 280 ГПК України.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019, відповідає загальним вимогам, встановленим статтями 226, 234 ГПК України, а тому правових підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. Апеляційна скарга Заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (прокурора у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-255, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 про залишення позовної заяви без розгляду у справі №925/6/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.04.2019 про залишення позовної заяви без розгляду у справі №925/6/19 залишити без змін.

3. Справу №925/6/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 02.07.2019