РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.06.2019Справа № 910/17529/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13а; ідентифікаційний код: 34600816)

до Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька обл., місто Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34, ідентифікаційний код 00131305)

про визнання договору недійсним та стягнення 606 160, 30 грн.

Представники сторін:

від позивача: Нитченко І.В. - представник

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Київенерго" про визнання угоди № 540121-01/17 від 25.01.2017 року виконаною в повному розмірі та стягнення 606160,30 грн. надмірно сплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про здійснення відповідачем в період з квітня 2015 року по квітень 2016 року нарахування за теплопостачання із застосуванням тарифу, встановлений постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", яка була скасована з моменту її прийняття. Таким чином, позивачем надмірно сплачені грошові кошти за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №540121 від 15.06.2014 року, зокрема, за угодою №Р540121-01/17 від 25.01.2017 року про реструктуризацію заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати вказану угоду виконаною в повному обсязі та стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти за спожиту теплову енергію у розмірі 606 160, 30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2019 суддею ОСОБА_1 відкрито провадження у справі № 910/17529/18, постановлено здійснювати розгляду справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 26.03.2019; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 № 05-23/534 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/17529/18 у зв`язку із прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 05.03.2019 № 662/0/15-19 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду міста Києва у відставку".

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу № 910/17529/18 передано на розгляд судді Баранову Д.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2019 справу № 910/17529/18 прийнято до свого провадження суддею Барановим Д.О., підготовче засідання призначено на 17.04.2019.

12.04.2019 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.

16.04.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зміну предмета позову, якою останній просить суд змінити позовні вимоги та відповідно просить визнати угоду № 540121-01/17 від 25.01.2017 року про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 № 540121 недійсною та стягнути з відповідача надмірно сплачені позивачем кошти в розмірі 606 160,30 грн.

У підготовчому засіданні судом було оголошено перерву до 17.04.2019 у порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

22.04.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив.

03.05.2019 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на заяву про зміну предмета позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2019.

У судовому засіданні 12.06.2019 оголошено перерву до 26.06.2019.

У судовому засіданні 26.06.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином (був присутній в минулому судовому засіданні).

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 26.06.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (правонаступником, якого є Акціонерне товариство "Київенерго", надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" (надалі - споживач) був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540121, предметом якого є виробництво та постачання споживачу теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання для житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору постачальник зобов`язався, зокрема, безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року в кількості та в обсягах згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1; сповіщати споживача про зміну тарифів на теплову енергію та мережеву воду (п. 2.2. договору).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими органам виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг). Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Пунктом 1 додатку № 2 до договору визначено, що розрахунки з споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими органам виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Згідно з п. 2 додатку № 2 до договору у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів, встановлених на межі балансової належності (додатки 3,4).

Відповідно до актів приймання-передавання товарної продукції та облікових карток, які надані відповідачем у період з квітня 2015 по квітень 2016 року, позивачем було спожито теплову енергію у кількості - 3882, 14 Гкал., а саме: за квітень 2015 - 218, 3 Гкал; за травень 2015 - 27, 55 Гкал; за червень 2015 - 48, 02 Гкал; за липень 2015 - 101, 7 Гкал; за серпень 2015 - 84, 01 Гкал; за вересень 2015 - 104, 24 Гкал; за жовтень 2015 - 253, 31 Гкал; за листопад 2015 - 469, 28 Гкал; за грудень 2015 - 560, 41 Гкал; за січень 2016 - 833, 48 Гкал; за лютий 2016 - 587, 45 Гкал; за березень 2016 - 522, 9 Гкал; за квітень 2016 - 71, 49 Гкал.

При цьому, нарахування вартості теплової енергії у вказаний період було здійснено за тарифами, встановленими постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме у розмірі 531, 10 грн., за 1 Гкал без ПДВ або 637, 32 грн. з ПДВ, що підтверджується обліковими картками та актами приймання передавання товарної продукції.

Таким чином, за спожиту теплову енергію у кількості 3 882, 14 Гкал (квітень 2015-квітень 2016) відповідачем було проведено нарахування у розмірі 2 474 165, 47 грн., в тому числі ПДВ.

Відповідно до акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31 грудня 2016 року за позивачем існувала заборгованість за спожиту теплову енергію за договором № 540121 від 15.06.2014 у розмірі 1 107 951, 18 грн. в т.ч. ПДВ.

25 січня 2017 року на вищезазначену суму заборгованості між позивачем та відповідачем була укладена угода № Р540121-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540121 від 15.06.2014.

За умовами п. 2 угоди про реструктуризацію, споживач зобов`язався сплатити заборгованість у розмірі 1 107 951, 18 грн. протягом січня 2017 - грудня 2019 років щомісячними платежами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця за тарифною групою згідно з вищевказаним договором.

Пунктом 9 передбачено, що ця угода є невід`ємною частиною договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540121 від 15.06.2014.

Як про це зазначає позивач та що у свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень, на виконання умов угоди № Р540121-01/17 та графіку погашення заборгованості позивач сплатив відповідачу 615 000, 00 грн.

В той час, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

У зв`язку з чим, за твердженнями позивача, вартість спожитої теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 повинна становити 1 375 053, 99 грн. виходячи із тарифу нарахування 295, 17 грн./Гкал (354, 20 грн. з ПДВ), що був затверджений постановою НКРЕКП № 465 від 23.04.2014, яка набрала чинності з 01.07.2014.

26 жовтня 2018 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 90 від 24.10.2018 про повернення надмірно сплачених коштів у розмірі 606 160, 30 грн. та припинення угоди № Р540121-01/17 від 25.01.2017 про реструктуризацію боргу.

Однак, відповідач відповіді на вищевказану претензію не надав, надмірно перераховані грошові кошти не повернув, що й послугувало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 606 160, 30 грн.

Разом з тим, за твердженнями позивача, відповідач порушив норми чинного законодавства під час укладання угоди, оскільки, на момент її підписання відповідачу було відомо про наявність Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15.

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати угоду № Р540121-01/17 від 25.01.2017 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 № 540121 недійсною, з урахуванням поданої позивачем та відповідно прийнятої судом заяви про зміну предмету позову.

Із поданого відповідачем відзиву, з урахуванням відзиву на заяву про зміну предмету позову, вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи про те, що ним цілком правомірно та на законних підставах здійснено нарахування позивачу в період квітень 2015 - квітень 2016 вартість спожитої теплової енергії на підставі тарифу встановленого регулятором ціноутворення.

Також, відповідач зазначає про те, що позивач у своїй заяві посилається, що Акціонерне товариство "Київенерго" зобов`язане здійснити перерахунок, однак, якими нормами законодавства, договору чи угоди передбачено такий обов`язав, не вказує.

Відповідач також вказує, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, відповідач зазначає, що посилання позивача на ст. 230 ЦК України щодо недійсності угоди, у зв`язку із введенням сторони в оману не відповідають дійсності. Оскільки обман є навмисне цілеспрямоване введення особи в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення правочину. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб "схилити" сторону вчинити правочин, однак, відповідач вказує, що в жодному разі не вводив сторону в оману і не мав такого на меті при укладенні угоди.

Так, статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 540121 від 15.06.2014, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 714 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України, встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про теплопостачання".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Теплопостачальною організацією є суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Як встановлено судом, у зв`язку із невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" взятих на себе зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 № 540121, а саме, в частині оплати використаної теплової енергії та наявністю заборгованості за вказаним договором у розмірі 1 107 951, 18 грн. між позивачем та відповідачем було укладено угоду № Р540121-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017.

Як вбачається зі змісту даної угоди, позивач визнав та підтвердив факт наявності станом на 01.01.2017 заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 № 540121 у розмірі 1 107 951, 18 грн. та зобов`язався сплатити її протягом січня 2017 - грудня 2019 років щомісячними платежами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З доданих до матеріалів справи платіжних доручень вбачається, що на виконання умов угоди про реструктуризацію та графіку погашення заборгованості позивачем було сплачено відповідачу 615 000, 00 грн.

При цьому, судом встановлено, що до суми заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540121 від 15.06.2014, а в подальшому за угодою про реструктуризацію боргу, була включена заборгованість, нарахування якої було проведено згідно Постанови НКРЕКП № 613 від 03.03.2015.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Так, постановою від 03 березня 2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" відповідно до Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) постановила:

"1. Установити ПАТ "Київенерго" тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні:

- тариф на теплову енергію - 531,10 грн./Гкал (без ПДВ) за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 482,21 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 46,77 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 2,12 грн./Гкал (без ПДВ);

2. Установити ПАТ "Київенерго" структуру тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення згідно з додатками 1, 2, 3, 4;

3. Визнати такою, що втратила чинність, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 23 квітня 2014 № 465 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

В той час, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Так, положеннями ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких підстав, встановлені вищевказаною постановою обставини, не потребують повторного доказування при вирішенні даного спору відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, зважаючи на те, що вказана постанова НКРЕ визнана судом нечинною з моменту її прийняття, й відсутні підстави для визначення вартості спожитої теплової енергії з квітня 2015 по квітень 2016 з урахуванням тарифу 531,10 грн/Гкал у розмірі 2 474 165, 47 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що 23.04.2014 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг було прийнято постанову № 465, відповідно до якої тариф для ПАТ "Київенерго" на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн./Гкал,; постанова набирає чинності з 01 липня 2014 року.

Строку чинності тарифів, вказаних у постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 23.04.2014 № 465, не встановлено.

За таких обставин, для визначення вартості спожитої позивачем теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 буде вірним застосування наведеного вище тарифу, а тому враховуючи обсяги спожитої теплової енергії згідно актів приймання-передавання товарної продукції та облікових карток, суд дійшов висновку, що вартість спожитої теплової енергії за вказаний період складає 1 375 053, 99 грн.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, у сторін по справі відсутній обов`язок виконувати рішення про встановлення тарифів на теплову енергію, які суперечать Конституції та Законам України, з часу прийняття цих рішень. Нарахування ж відповідачем оплати за теплову енергію на підставі тарифів, встановлених цими рішеннями, примушує позивача робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Також, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких підстав, з огляду на викладене вище та враховуючи те, що на час підписання між сторонами акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.12.2016 та безпосередньо під час укладання угоди № Р540121-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017 відповідач не повідомив позивача про існування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15, якою було визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", не звертався до позивача про погодження між ними в письмовому вигляді (зміна умов договору) щодо змінення тарифів чи перерахування існуючої заборгованості, яка обраховувалась за тарифами нечинної постанови, суд приходить до висновку, що замовчування відповідачем обставин, що мали істотне значення при укладені вищевказаної угоди, яка була підписана через пів року після винесення постанови № 826/15733/15 від 06.07.2016, є підставою для визнання угоди № Р540121-01/17 від 25.01.2017 недійсною.

Разом з тим, посилання відповідача на те, що прийняття Київським апеляційним адміністративним судом постанови 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 є загальновідомим фактом та позивач мав бути обізнаний у її існуванні під час укладення спірної угоди, не приймається судом до уваги, оскільки, відповідно до п. 2.2.3. договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540121 від 15.06.2014 обов`язок щодо повідомлення позивача про зміну тарифів на теплову енергію покладено саме на відповідача.

Однак, жодних доказів належного виконання відповідачем зобов`язання за вищевказаним пунктом договору, матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ГПК України).

Вирішуючи спір по суті, господарський суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Як вже встановлено судом, вартість спожитої теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 повинна складати 1 375 053, 99 грн. виходячи із тарифу 295,17 грн/Гкал (354,20 грн з ПДВ), що був затверджений постановою НКРЕКП № 465 від 23.04.2014.

Згідно наявних в матеріалах справи актах приймання-передавання товарної продукції за квітень 2015- квітень 2016 відповідачем було відвантажено позивачу теплову енергію на загальну суму 2 474 165,47грн.

Відтак, приймаючи до уваги підписаний між сторонами акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.12.2016, яким було встановлено заборгованість позивача за договором № 540121 від 15.06.2014 у розмірі 1 107 951, 18 грн., суд дійшов висновку, що станом на момент підписання між сторонами угоди № Р540121-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017, з врахуванням оплати на суму 1 366 214,29грн., за позивачем рахувалась заборгованість за договором лише на суму 8 839, 70 грн. ( 1 375 053, 99 - 1 366 214,29грн.)

Таким чином, позивач здійснюючи в період з січня 2017 року по липень 2018 року проплати за спожиту теплову енергію згідно договору № 540121 від 15.06.2014 та угоди № Р540121-01/17 від 25.01.2017 на загальну суму 615 000, 00 грн., погасив існуючу заборгованість у розмірі 8 839, 70 грн. та здійснив надмірну переплату у розмірі 606 160, 30 грн.

Матеріалами справи, зокрема, копією опису вкладення в цінний лист № 13577607 та фіскальним чеком підтверджується факт направлення 26 жовтня 2018 відповідачу претензії за вих. № 90 від 24.10.2018 про повернення надмірно сплачених коштів за спожиту теплову енергію згідно договору № 540121 від 15.06.2014 у розмірі 606 160, 30 грн.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Всупереч вимогам ст. 530 ЦК України відповідач свого обов`язку щодо повернення позивачу надмірно сплачених грошових коштів не виконав, доказів відсутності у останнього обов`язку сплатити заявлену суму не надав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Положеннями статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи викладене вище та приймаючи до уваги, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем в розмірі 606 160, 30 грн. доведений належним чином та документально підтверджений, та у свою чергу, відповідачем не спростований, позовні вимоги в цій частині визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" - задовольнити.

2. Визнати угоду № Р540121-01/17 від 25 січня 2017 року про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 № 540121 - недійсною.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Київенерго" (85612, Донецька обл., місто Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34, ідентифікаційний код: 00131305) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13а; ідентифікаційний код: 34600816) надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 606 160 (шістсот шість тисяч сто шістдесят) грн. 30 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 854 (десять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 40 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 08.07.2019.

Суддя Д.О. Баранов