ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2019 р. Справа№ 910/2153/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Сікачов С.Ю., адвокат, ордер №094259 від 08.07.2019;

від відповідача - Каракоця О.Р., довіреність № 4543-К-О від 23.10.2018,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2153/19 (суддя Гулевець О.В., повний текст складено - 06.05.2019) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016, з підстав недотримання форми укладення вказаного правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2153/19 відмовлено в позові повністю.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір фінансового лізингу нікчемним, у зв'язку з недодержанням сторонами нотаріальної форми його укладення, адже, законодавчо не передбачено обов'язку щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити.

За доводами апелянта, відносини фінансового лізингу нерухомого майна є подібними до відносин оренди будівлі або іншої капітальної споруди, тому такі відносини мають регулюватися нормами Цивільного кодексу України про оренду будівлі або іншої капітальної споруди (параграф 4 глави 58 ЦК України), відтак, на його думку, до спірного договору підлягають застосуванню положення ст. 793 ЦК України. Апелянт вважає, що оскільки строк дії договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 складає більше 3 років, в такому разі договір мав бути укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, однак, всупереч ч. 2 ст. 806 та ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину, що за твердженнями позивача, свідчить про його нікчемність.

В судовому засіданні 08.07.2019 апелянтом було подано заяву про призначення будівельно-технічної експертизи у даній справі, на вирішення якої він просить поставити питання щодо того чи є єдиним майновим комплексом приміщення, передані в лізинг ТОВ «Комершал ЛТД» по договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016, укладеному між ПАТ АТ «Приватбанк» та ТОВ «Комершал ЛТД».

Колегія суддів, розглянувши вказану заяву дійшла висновку про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

Крім того, слід зазначити, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 «Про деякі питання практики призначення експертизи».

Викладене у заяві питання, яке заявник просить поставити на вирішення експерту є правовим та для його вирішення не потрібні спеціальні знання.

Поставлення такого питання на вирішення експерта є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що в своє чергу є неприпустимим.

У будь-якому випадку, висновок експерта з правового питання, вирішення якого віднесено до компетенції саме суду (якщо експертиза з такого питання буде проведена), не може бути покладено в основу судового рішення.

Отже, для з'ясування обставин, що мають значення для справи, спеціальні знання у сфері іншій, ніж право не є необхідними.

Враховуючи вищевикладене, заява позивача про призначення будівельно-технічної експертизи у даній справі підлягає відхиленню за необґрунтованістю.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи надані учасниками справи пояснення, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД» (лізингоодержувач) 02.07.2016 укладений договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ.

За умовами пункту 1.1 договору, банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 договору. Банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На дату укладення договору вартість майна становить 366 558 877,00 грн. (п. 1.2 договору).

Пунктом 9.1 договору встановлено строк дії договору із дати його підписання по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов'язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов'язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Відповідно до пункту 9.2 договору він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов'язань за ним.

Згідно акту прийому-передачі №1 від 02.07.2016 банк на праві власності передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно, розташоване за адресами: Львівська область, Мостиський район, м. Судова вишня, вул. Лісозаводська, будинок 18; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 13; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 15; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 17; м. Львів, вулиця Пластова, будинок 7; Чернівецька область, Сокирянський район, м. Сторожинець, вул. Федьковича, будинок 25; Чернівецька область, Сокирянський район, м. Сторожинець, вул. Федьковича, будинок 24; Чернівецька область, Новоселицький район, м. Новоселиця, вул. Чернівецька, будинок 4; Чернівецька область, Новоселицький район, м. Новоселиця, вул. Чернівецька, будинок 2; Чернівецька область, Кельменецький район, село Іванівці вул. Залізнична, будинок 3; Рівненська область, Сарненський район, м. Сарни, вул. Данила Галицького, будинок 2; Рівненська область, Костопільський район, м. Костопіль, вулиця Дружби, будинок 3.

Позивач вважає, що оскільки строк дії договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 складає більше 3 років, в такому разі договір мав бути укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, однак, всупереч ч. 2 ст. 806 та ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину, що за твердженнями позивача є підставою для визнання його недійсним.

Судом першої інстанції в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Необхідно, з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України, розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 Цивільного кодексу України, частина друга статті 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 Цивільного кодексу України, частина перша статті 207 Господарського кодексу України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», які кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 806 ЦК України, ч. 1 ст. 292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

За приписами ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Позивач посилаючись на положення ст. 793 ЦК України, вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 підлягав нотаріальному посвідченню.

Недотримання зазначеної форми укладення договору, за твердженнями позивача, свідчить про його нікчемність.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 укладений у письмовій формі, скріплений підписами та печатками сторін, без його нотаріального посвідчення.

Строк дії вказаного договору встановлений з дати його підписання до 25.06.2036, а отже, правочин укладено строком більш ніж на три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Водночас, ні Цивільним кодексом України, ні Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено обов'язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу.

При цьому, у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

У частині 2 статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Системне тлумачення частини 2 статті 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у частині 2 статті 806 ЦК закріплена бланкетна норма, яка відсилає саме до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Отже, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

Відтак, приписи статті 793 ЦК України, яка міститься у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, у зв'язку із чим, відсутні підстави вважати такий договір нікчемним.

Утім, апелянт, не погоджуючись із наведеною позицією суду, зазначає, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України не йдеться про застосування до відносин лізингу лише параграфу 1 глави 58 ЦК України, зауважуючи при цьому, що відносини фінансового лізингу нерухомого майна є подібними до відносин оренди будівлі або іншої капітальної споруди, а відтак, такі відносини мають регулюватися нормами ЦК України про оренду будівлі або іншої капітальної споруди (параграф 4 глави 58 ЦК України).

Наведені доводи колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Зі змісту частини 2 статті 806 ЦК України вбачається, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, застосовуючи загальні положення про найм (оренду) до договору лізингу, мають враховуватися особливості встановлені параграфом 6 глави 58 ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

При цьому, суд наголошує на тому, що у наведеній нормі законодавець чітко вказав, які саме положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися до договору лізингу.

Твердження апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин параграфу 4 глави 58 ЦК України є його власною інтерпретацією ч. 2 ст. 806 ЦК України, а тому колегією суддів не приймаються.

Крім цього, судом критично оцінюються доводи апелянта про нерозповсюдження норм Закону України «Про фінансовий лізинг» на спірні правовідносини, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник сам посилається на норми вказаного акту, чим суперечить власній позиції.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, від 19.10.2016 у справі №6-1551цс16, від 18.01.2017 у справі №6-648цс16, та погоджується з висновком місцевого господарського суду, що такі посилання позивача є хибними, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом яких, по-перше, був транспортний засіб (у даній справі - нерухоме майно), а по-друге, стороною за договорами в зазначених справах виступала фізична особа (у даній справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справах №№6-2766цс15, 6-1551цс16 та 6-648цс16.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 та відмовою у зв'язку з цим в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД», а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комершал ЛТД» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2153/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.07.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко