ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/1764/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Краснова Є.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

представники сторін:

скаржника - адвокат Шубак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду

від 26.02.2019

у складі колегії суддів: Дикунської С.Я. (головуючого), Жук Г.А., Мальченко А.О.

та на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.04.2018

у складі судді: Чинчин О.В.

у справі № 910/1764/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс"

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

про розірвання договору поруки,-

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Айлант Сервіс» (далі - ТОВ «Айлант Сервіс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповідач) про розірвання договору поруки. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що позивач як поручитель виконав обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» як боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, відтак за умовами п.10 Договору поруки відповідач повинен передати йому належним чином завірені копії документів на підтвердження обов`язку боржника за кредитними договорами, проте станом на день звернення до суду не виконав своїх зобов`язань. Не отримавши необхідних документів для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов`язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні Договору поруки та зазнав значних збитків, відтак просив розірвати з 22.11.2016 Договір поруки №4В13645И/П від 16.11.2016, укладений між позивачем та відповідачем.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/2018 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Айлант Сервіс» відмовлено в повному обсязі.

3. Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Айлант Сервіс» оскаржило його в апеляційному порядку.

4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишено без змін.

5. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

5.1 16.11.2016 між ТОВ «Айлант Сервіс» (позивач, поручитель за договором) та ПАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому змінило своє найменування на АТ КБ «Приватбанк» (відповідач, кредитор за договором укладено Договір поруки №4В13645И/П (далі - Договір поруки), предметом якого згідно п. 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» своїх зобов`язань за кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016 з повернення кредиту, сплати відсотків та сплати винагороди за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

5.2 За умовами п.2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

5.3 Поручитель згідно п. 3 Договору поруки з умовами Кредитного договору ознайомлений.

5.4 Положеннями п. п. 5, 6 Договору поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником обов`язку (п.1), кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги (п. 5).

5.5 Відповідно до п. 7 Договору поруки у випадку порушення поручителем зобов`язання, передбаченого п.6 цього Договору, кредитор та поручитель дійшли згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк».

5.6 За умовами п.8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов`язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за Кредитним договором в частині виконаного зобов`язання.

5.7 Сторони погодили (п. 10 Договору поруки), що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів на підтвердження обов`язків боржника за Кредитним договором.

5.8 Цей договір згідно п. 11 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань.

5.9 Дострокове розірвання Договору здійснюється за письмовою згодою сторін (п.14 Договору поруки).

5.10 За умовами п. 17 Договору поруки його укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі укладеної сторонами угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 09.09.2016.

5.11 Як встановлено матеріали справи, на виконання умов Договору поруки ТОВ «Айлант Сервіс» сплачено на користь ПАТ КБ «Приватбанк грошові кошти в загальному розмірі 1 448 385 160, 86 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №15 від 17.11.2016, №16 від 17.11.2016, №17 від 17.11.2016, №18 від 17.11.2016, №19 від 17.11.2016, №16 від 17.11.2016 із призначення платежу: «виконання зобов`язань за кред. дог. згідно з дог поруки №4В13645И/П від 16.11.2016» (а.с. 13-17).

5.12 Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що після виконання ним як поручителем обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛОРІС» як боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за Кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, останній в порушення умов Договору поруки не передав йому належним чином завірених копій документів на підтвердження обов`язків боржника за Кредитним договором й станом на день звернення до суду не виконав своїх зобов`язань, відтак не отримавши необхідних документів для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов`язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні Договору поруки та зазнав значних збитків, тому просив розірвати з 22.11.2016 Договір поруки між позивачем та відповідачем.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

6. 20.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" через Північний апеляційний господарський суд звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою від 20.03.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/18, підтвердженням чого є відтиск календарного штемпелю відділення поштового зв`язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

7. 01.04.2019, відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" від 20.03.2019 разом зі справою № 910/1764/18 надіслано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

8. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 910/1764/18 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Ткаченко Н.Г., судді - Краснова Є.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 03.04.2019.

9. Ухвалою Верховного Суду від 12.04.2019 у справі № 910/4927/18 відкрито касаційне провадження у справі № 910/1764/18 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" від 20.03.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018; розгляд касаційної скарги призначено на 12.06.2019 об 11 год. 00 хв.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу.

10. Не погоджуючись з прийнятою постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Айлант Сервіс» подано касаційну скаргу, в якій останнє просить скасувати оскаржувані постанову та рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

11. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

11.1 Оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судом першої інстанції не застосовано та неправильно застосовано статті 509, 522, 525, 626, 638, 650, 652, 653 Цивільного кодексу України та статті 2, 7, 13, 14, 15, 50, 81 Господарського процесуального кодексу України

11.2 Дії відповідача з ненадання кредитних договорів та договорів застави істотно порушують умови Договору поруки, зокрема п.п. 8, 10, що в свою чергу є підставою для його розірвання.

11.3 Висновки судів про те, що позивачу не заподіяно істотної шкоди, є помилковими, адже невиконання банком свого обов`язку за Договором поруки щодо передачі права вимоги до боржника та документів позбавило позивача того, на що товариство розраховувало укладаючи спірний Договір поруки, а також суттєво погіршило фінансово-майновий стан позивача та спричинило йому збитків в розмірі коштів, які були сплачені згідно цього Договору.

12. Представник скаржника в судовому засіданні 12.06.2019 підтримав касаційну скаргу з підстав викладених в ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

13. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

14. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника скаржника, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

16. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

17. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

18. Положеннями статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

19. Договором згідно статті 626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

20. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

21. За приписами частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

22. За договором поруки (стаття 553 Цивільного кодексу України) поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку й відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

23. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин на підставі статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

24. Відповідно до частин 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

25. Якщо в договорі не передбачено субсидіарної відповідальності поручителя, кредитор має право на підставі статті 543 Цивільного кодексу України звернутися як до боржника за основним зобов`язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред`являти свої вимоги.

26. За змістом частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

27. Таким чином, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

28. Після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор згідно частин 1, 2 статті 556 Цивільного кодексу України повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

29. Правовий аналіз вимог частин 1 та 2 статті 556 Цивільного кодексу України дає підстави вважати, що передбачені цією нормою наслідки настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з приписами пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, якими передбачено подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

30. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що часткове виконання поручителем зобов`язань за Кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

31. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15, від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15 та постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/21148/17, від 05.07.2018 у справі № 910/20312/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17 та від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18.

32. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено, що сума сплаченої ним заборгованості відповідає повній сумі заборгованості боржника за Кредитними договорами №4В13645И від 10.10.2013, №4В13646И від 14.10.2013, №4В14190И від 20.02.2014, №4В15045И від 17.02.2015, №4В16004Д від 18.03.2016, відповідно не доведено, що ним, як поручителем, виконано зобов`язання боржника за вищевказаними Кредитними договорами в повному обсязі, що могло бути підставою для переходу до нього прав кредитора.

33. Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, спір у даній справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поруки, зокрема встановленого ним п.10 обов`язку передати позивачу посвідчені копії документів на підтвердження обов`язків боржника за Кредитним договором.

34. Порушенням зобов`язання на підставі статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

35. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

36. Судами попередніх інстанцій встановлено, що положеннями п. 14 Договору поруки сторони погодили, що його дострокове розірвання здійснюється за письмовою згодою сторін.

37. За приписами статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

38. Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

39. Йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

40. Договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду (частина 3 статті 653 Цивільного кодексу України, частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

41. Відповідно до правової позиції Верховного Суду (зокрема в постанові від 30.01.2018 у справі №908/491/17) оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлено цією нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду.

42. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічну правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 13.02.2018 у справі №924/522/17.

43. Таким чином, підставою для розірвання договору в судовому порядку може бути належним чином доведений факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором та наявність завданої цим невиконанням шкоди позивачеві.

44. Судами попередніх інстанцій встановлено, що всупереч наведених вище правових норм, позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду порушень відповідачем обов`язку з передачі позивачеві як поручителю, який виконав обов`язок боржника, належним чином посвідчених копій документів на підтвердження обов`язків боржника за Кредитними договорами, в тому числі, не надано належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача з вимогою надати такі документи, як і доказів щодо відмови відповідача від їх передання. Надані позивачем копія вимоги та фіскальний чек не свідчать про направлення саме цієї вимоги відповідачу тощо.

45. З огляду на викладене, доводи скаржника (пункти 11.1, 11.2 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими.

46. Доводи скаржника (пункт 11.3 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

46.1 За змістом частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

46.2 Відповідно до частини 3 статті 612 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 220 Господарського кодексу України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

46.3 Однак, судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення ТОВ «Айлант Сервіс» до відповідача з відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених п. 10 Договору поруки документів, що не свідчить про доведеність ним істотного порушення умов договору відповідачем. Матеріали справи також не містять будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того факту, що невиконання відповідачем зобов`язань з передання копій документів значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.

46.4 Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що правова можливість задоволення на підставі цієї норми позовної вимоги про розірвання договору пов`язується не тільки з істотним порушенням другою стороною умов договору, а й з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною договору.

46.5 Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, які встановлено зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

46.6 Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

46.7 В даному судами попередніх інстанції встановлено, що відсутні будь-які відомості щодо завдання позивачеві відповідної шкоди з боку відповідача в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов Договору поруки.

46.8 Крім цього, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивач як поручитель за Договором поруки, у випадку виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі, має право на звернення до суду з позовом до боржника в зв`язку з переходом до нього прав кредитора. У випадку відсутності у поручителя документів на підтвердження факту виконання кредитного зобов`язання, його не позбавлено права подати в межах розгляду такої справи клопотання про витребування доказів.

46.9 З огляду на викладене, надавши належну правову оцінку умовам Договору поруки та обставинам, якими позивач обґрунтував свої вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що недоведення позивачем невиконання відповідачем зобов`язань із передачі копій документів на підтвердження обов`язків боржника за Кредитними договорами не свідчить про істотність порушення відповідачем умов договору у розумінні вимог частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

46.10 За приписами частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

46.11 Згідно статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів згідно частини 2 статті 20 Господарського кодексу України.

46.12 Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

46.13 Згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого в суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

46.14 Оскільки підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, й саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

46.15 Таким чином, з огляду на встановлену судами попередніх інстанцій недоведеність позивачем наявних підстав для розірвання з 22.11.2016 Договору поруки в судовому порядку, а також на недоведеність наявності порушеного суб`єктивного права, за захистом якого поданого даний позов, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог.

47. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

48. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункту 1 статті 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

49. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

50. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

51. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

52. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

53. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

54. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

55. Вказані вимоги судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних постанови та рішення були дотримані.

56. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Айлант Сервіс" від 20.03.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/18 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2018 у справі № 910/1764/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В.В. Білоус

Судді Є.В. Краснов

Н.Г. Ткаченко