РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.07.2019Справа № 910/5739/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "ОТІС" (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, 37)

до Державного підприємства "Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва "Київдніпротранс" (01032, м. Київ, вул. С.Петлюри,15)

про стягнення 40 464,56 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ОТІС" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва "Київдніпротранс" про стягнення 40 464,56 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору № D2 4С 0491 від 31.01.2014 на повне технічне обслуговування ліфтів по індивідуальному розрахунку, не здійснив оплати виконаних робіт, що зумовило звернення позивача позовом до суду про стягнення з відповідача основної суми боргу у розмірі 32 166,48 грн, пені у розмірі 4709,04 грн, 3% річних у розмірі 822,85 грн та інфляційних втрат у розмірі 2 766,19 грн.

06 травня 2019 року, з урахування протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2019, було здійснено автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого позовна заява передана на розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/5739/19 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачам строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі була направлена рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача.

Станом на 20.06.2019 конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

За приписами пунктів 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітка про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач-1 не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

31 січня 2014 року між Приватним акціонерним товариством "ОТІС" (надалі - позивач/виконавець) та Державним підприємством "Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва "Київдніпротранс" (надалі - відповідач/замовник) було укладено Договір № D24С 0491 на повне технічне обслуговування ліфтів по індивідуальним розрахункам (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник передає, а виконавець приймає на себе обов`язки щодо виконання робіт з технічного обслуговування ліфтів по індивідуальному розрахунку (п.1.1. договору).

Вартість робіт за договором у відповідності з розрахунками (додаток до договору) складає 2276,27 грн в місяць (п. 1.2. договору).

Відповідно до п.п. 5.1.-5.3. договору замовник щомісячно проводить оплату за виконання технічного обслуговування ліфтів в розмірі договірної місячної ціни, зазначеної в п. 1.2. договору. Після вручення акту виконаних робіт замовник зобов`язаний в 5-ти денний термін перерахувати виконавцю вартість технічного обслуговування ліфтів поточного місяця. В актах виконаних робіт замовник зобов`язаний вказати на другому екземплярі дату його надходження, прізвище і ініціали уповноваженої особи, її підпис та завірити печаткою. Оформлення акту виконаних робіт замовник здійснює до 25 числа поточного місяця, а всі зупинки ліфтів з вини виконавця за період з 26 числа місяця до кінця місяця будуть враховані зменшенням обсягів в актах виконаних робіт наступного місяця.

Згідно з п. 6.1.1. договору додаткові роботи, не передбачені даним договором, і які рекомендовані Держгірпромнаглядом України або заводами - виготовлювачами ліфтів з метою зміни чи доробки вузлів і електричних схем для забезпечення безпечної експлуатації ліфтів, а також додаткові роботи, зв`язані з відновленням ліфту у випадках залиття ліфтового обладнання, хуліганських дій, пограбувань, підпалів, порушень електропостачання, правил користування ліфтами виконуються за згодою сторін на основі окремого договору.

30 червня 2018 року між сторонами була підписана Додаткова угода №1 до договору, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.2. договору в новій редакції:

« 1.2. Щомісячна вартість послуг за договором у відповідності з розрахунками (додаток до договору) складає 3068,94 грн, в т.ч. ПДВ 20% 511,49 грн».

Сторони також передбачили, що додаткова угода набуває чинності з 01 серпня 2018 року.

Згідно з п. 9.1. та п. 9.2. договору договір діє до 31.12.2018 року. Якщо за один місяць до закінчення строку договору жодна з сторін не заявить про припинення його дії, то він вважається продовженим на кожний наступний рік.

Листом від 25.02.2019 (вхід. №421 від 26.02.2019) відповідач просив позивача тимчасово призупинити роботу ліфта, реєстраційний номер №№ 31705 та 27252 в адмінбудинку за адресою вул. С. Петлюри, 15, у зв`язку з наявною у відповідача заборгованістю по електроенергії.

28 лютого 2019 року між сторонами була підписана Додаткова угода №2 до договору, згідно якої сторони домовились розірвати договір та вважати його таким, що втратив чинність з 01.03.2019 року.

Відповідно до п. 7.1.3. договору у випадку розірвання договору замовник зобов`язується виплатити всю суму боргу за технічне обслуговування ліфтів в термін не більше одного місяця після письмового попередження про розірвання договору.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року та у період з січня 2018 року по лютий 2019 року позивачем на виконання умов договору були виконані зобов`язання щодо надання послуг з технічного обслуговування ліфтів, про що свідчать підписані між сторонами акти приймання наданих послуг на загальну суму 32 166,48 грн, а саме:

- Акт №436 С 0491 від 31.05.2016 за травень 2016 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.01.2018 за січень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 28.02.2018 за лютий 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 30.03.2018 за березень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 30.04.2018 за квітень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 30.05.2018 за травень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 29.06.2018 за червень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.07.2018 за липень 2018 року на загальну суму 2 276,27 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.08.2018 за серпень 2018 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт №436 С 0491 від 28.09.2018 за вересень 2018 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.10.2018 за жовтень 2018 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт N436 С 0491 від 30.11.2018 за листопад 2018 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.12.2018 за грудень 2018 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт №436 С 0491 від 31.01.2019 за січень 2019 року на загальну суму 1 993,76 грн;

- Акт №436 С 0491 від 28.02.2019 за лютий 2019 року на загальну суму 1 993,76 грн.

За доводами позивача, відповідач всупереч умов договору взяті на себе зобов`язання щодо оплати наданих позивачем послуг за вищевказаний період не виконав, що стало підставою для направлення на адресу останнього претензії №599 від 04.04.2019 про сплату заборгованості у розмірі 30 455,23 грн.

Оскільки, дана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 40 464,56 грн, з яких: 32 166,48 грн - основний борг, 4709,04 грн - пеня, 822,85 грн - 3% річних та 2 766,19 грн - інфляційні втрати.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № D2 4С 0491 від 31.01.2014, суд дійшов до висновку, що останній за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, позивач належним чином та в повному обсязі виконав умови договору, а саме надав у травні 2016 року, січні 2018 року - лютому 2019 року відповідачу послуги з технічного обслуговування ліфтів на загальну суму 32 166,48 грн, що підтверджується підписаними між сторонами актами приймання наданих послуг.

Судом враховано, що наявні у матеріалах справи акти приймання наданих послуг на загальну суму 32 166,48 грн були підписані відповідачем без жодних зауважень, що свідчить про прийняття ним наданих позивачем послуг без претензій щодо їх якості, об`ємів і вартості та виникнення обов`язку у відповідача щодо їх оплати.

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що відповідач щомісячно проводить оплату за виконання технічного обслуговування ліфтів в розмірі договірної місячної ціни, зазначеної в п. 1.2. договору. Після вручення акту виконаних робіт відповідач зобов`язаний в 5-ти денний термін перерахувати позивачу вартість технічного обслуговування ліфтів поточного місяця (п. 5.1, п. 5.2. договору).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та приписів п. п. 5.1., 5.2. договору, виконання відповідачем грошового зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг станом на момент розгляду спору настав.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193 Господарського кодексу України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приймаючи до уваги зазначене та враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних доказів належного виконання зобов`язання щодо оплати отриманих від позивача послуг та не спростовано заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором № D2 4С 0491 від 31.01.2014 належним чином доведений, документально підтверджений та строк оплати є таким, що настав, а тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 32 166,48 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 4 709,04 грн, нарахованої за загальний період прострочення з 06.05.2018 по 26.04.2019, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При укладанні договору сторони передбачили, що замовник несе відповідальність за несвоєчасні розрахунки з виконавцем за виконані регламентні та непланові роботи на ліфтах і сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення (п.4.3. договору). Пеня за несвоєчасне перерахування рахунку, передбаченого в п. 5.2. договору, нараховується з 6-го числа наступного місяця.

Згідно ч. 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що: "Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Таким чином, приймаючи до уваги положення ч. 6 статті 232 ГК України, а також враховуючи, що згідно Додаткової угоди № 2 від 28.02.2019 договір № D2 4С 0491 від 31.01.2014 є розірваним та втратив чинність з 01.03.2019, суд здійснив власний перерахунок пені, за наслідками якого позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме, у розмірі 2 809,89 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 822,85 грн - 3% річних та 2 766,19 грн - інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат встановив, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується заявлених до стягнення 3% річних, то за перерахунком суду їх розмір становить більше, ніж заявлено позивачем, однак, приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 822,85 грн.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Відповідачем відзиву на позовну заяву, контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства "ОТІС".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва "Київдніпротранс" (01032, м. Київ, вул. С.Петлюри,15, ідентифікаційний код 04726917) на користь Приватного акціонерного товариства "ОТІС" (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, 37, ідентифікаційний код 14357579) суму основного боргу у розмірі 32 166 (тридцять дві тисячі сто шістдесят шість) грн 48 коп., пеню у розмірі 2 809 (дві тисячі вісімсот дев`ять) грн 89 коп., інфляційні втрати у розмірі 2 766 (дві тисячі сімсот шістдесят шість) грн 19 коп., 3 % річних у розмірі 822 (вісімсот двадцять дві) грн 85 коп. та судовий збір у розмірі 1 830 (одну тисячу вісімсот тридцять) грн 84 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.07.2019

Суддя Л.Г. Пукшин