ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Справа№ 910/13297/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Звада Р.В., Порало Т.І.;

відповідачів: не з`явилися;

третьої особи: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Колекторська компанія "Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019

у справі №910/13297/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Національного банку України

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція

комплексного захисту бізнесу "Дельта М"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська

компанія "Гарант"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1

про визнання правочину недійсним та застосування наслідків

його недійсності

ВСТАНОВИВ:

Національний банк України (далі за текстом - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору №025 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії) за Кредитним договором №27/10-912П від 01.11.2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (далі за текстом - відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (далі за текстом - відповідач-2), а також про зобов`язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 документи, отримані згідно з актом приймання-передачі до договору №025 від 30.09.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відчуження прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених у рішеннях Національного банку України, а ціна реалізації прав не могла бути нижчою ніж гранична вартість ціни продажу активів, визначена рішеннями Національного банку України. Оскільки вказані вимоги не було дотримано, спірний договір має бути визнано недійсним у судовому порядку.

Відповідачі проти позову заперечували, зазначаючи про те, що реалізація активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" відбувалася з уцінкою не більше як на 30% згідно з рішеннями позивача від 25.05.2015 №255 та від 05.08.2015 №414;. При цьому позивач не зазначив у вищевказаних рішеннях про необхідність включення до умов договорів цесії умови щодо моменту переходу права вимоги. Окрім того, відповідачі вважають, що оспорюваним договором не порушено права позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ОСОБА_1 (далі за текстом - третя особа).

Третя особа пояснень по суті спору не надала, явку свого представника в судові засідання не забезпечила.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/13297/18 позов задоволено. Визнано недійсним договір від 30.09.2015 №025 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором від 01.11.2007 №27/10-912П, укладений між відповідачами. Зобов`язано відповідача-2 повернути відповідачу-1 документи, отримані за вищевказаним договором від 30.09.2015 №025. Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 1 762,00 грн. судового збору.

Вказане рішення мотивовано тим, що укладення оспорюваного правочину здійснено за нижчою ціною, ніж визначено у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав, погодженому Нацбанком України, з перевищенням повноважень відповідача-1 та всупереч рішенням Нацбанку України, що є підставою для визнання цього правочину недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/13297/18 та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, відповідач-2 звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- суд не встановив, якими нормами регулювався порядок ліквідації та відчуження майна (активів) банку та які повноваження мали сторони відповідно до цих нормативних актів;

- договором управління та Положенням про застосування Нацбанком України заходів впливу за порушення банківського законодавства не передбачено спосіб продажу, який обов`язково має застосовувати управитель та не визначено пакет документів, який має надавати управитель до позивача для погодження продажу активів та не визначено, що позивач має право самостійно встановлювати способи продажу активів;

- у 2016 році позивачем проведено планову перевірку відповідача, за результатами якої будь-яких порушень процедури продажу активів не виявлено;

- оспорюваним договором не порушуються права позивача як контролюючого органу чи як вигодонабувача за Договором управління;

- поза увагою суду залишено питання щодо пропуску позовної давності, про що зазначав скаржник.

Позивач у відзиві заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, оскільки відповідачем-2 не наведено обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції про недійсність укладеного між відповідачами договору від 30.09.2015 №025 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором від 01.11.2007 №27/10-912П, у зв`язку з чим позивач вважає, що підстави для зміни чи скасування рішення у даній справі відсутні.

В судовому засідання представники позивача заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у відсутності представників відповідачів та третьої особи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

02.12.2009 правлінням Національного банку України (далі за текстом - позивач, Нацбанк) прийнято постанову №713 "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", якою вирішено відкликати з 07.12.2009 банківську ліцензію у АБ "Банк регіонального розвитку" та ініційовано процедуру ліквідації банку.

20.11.2013 між позивачем, Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" в особі ліквідатора Євсієнка І.С., як установником управління, та відповідачем-1, як управителем, укладено договір про передавання в управління непроданих активів (далі за текстом - Договір управління), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2) установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов`язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України.

В розділі 2 Договору управління визначено права та обов`язки сторін договору, згідно з п.п.2.4-2.6 якого:

- управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором;

- позивач зобов`язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодонабувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до позивача відповідного звернення управителя;

- позивач має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодонабувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів позивача.

Продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із позивачем (п.4.1 Договору управління).

На виконання вимог вказаного Договору управителю передано в управління активи, в тому числі майнові права за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів із загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589,17 грн., в тому числі за кредитним договором №27/10-912П від 01.11.2007, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та ОСОБА_1. (додаток 1 до Договору управління).

В матеріалах справи наявне листування сторін, з якого вбачається наступне:

- листом №06/06-2014 від 06.06.2014 відповідач-1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду щодо надання йому попереднього погодження на продаж активів, переданих в управління за Договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою, ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеним ТОВ "Приват-Консалтинг" станом на 14.05.2014;

- позивач листом №55-013/34115 від 01.07.2014 повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом від 06.06.2014 та зазначив, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Нацбанку України №369 від 28.08.2001 (далі за текстом - Положення №369), тому відповідно до вимог пункту 10.7 глави 10 розділу VI Положення №369 для погодження слід надати необхідні документи;

- відповідач-1 в листі №18/07-2014 від 18.07.2014 вказав, що визначений главою 10 розділу VI Положення № 369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, у зв`язку з чим повторно просив позивача надати попереднє погодження на відчуження активів;

- позивач листом №55-012/46775 від 22.08.2014 вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна та повідомив, що для погодження Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення № 369;

- листом №40-113/46595 від 27.08.2014 позивач повідомив відповідача-1 про необхідність керуватись Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства №369 та тристороннім договором про передавання в управління непроданих активів, а також зазначив, що відповідно до п.4.1. глави 4 договору управитель здійснює продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, лише за попереднім погодженням із Національним банком України;

- листами від 13.11.2014, 27.01.2015, 19.03.2015 та 28.04.2015 відповідач-1 звертався до позивача для погодження умов продажу активів.

25.05.2015 Комісією з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України прийнято рішення №255 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", яким вирішено:

- погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону;

- відмовити у погоджені відчуження майнових прав за кредитними договорами: ОСОБА_3. договір від 05.12.2006 №27/10-7211, ОСОБА_4. договір від 15.12.2003 №27/10-7101, ОСОБА_5. договір від 01.11.2007 №27/10-912П та договір від 25.12.2007 №27/10-930А, ОСОБА_6. договір від 29.12.2006 №27/10-746А, ОСОБА_7. договір від 31.07.2008 №27/10-997П, ОСОБА_8 договір від 20.12.2005 №11/02-814-КІ, ОСОБА_9. договір від 22.06.2007 №11/03-28, ОСОБА_10. договір від 12.03.2007 №20/Б.в., ОСОБА_11. договір від 14.12.2006 №14/10-191.

На виконання вказаного рішення 10.06.2015 між відповідачем-1 (замовник) та Українською універсальною товарною біржею (виконавець) укладено договір-доручення №100 на проведення аукціону, за умовами якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку "Банк регіонального розвитку", а саме: лот №1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013 грн. (без урахування ПДВ).

Відповідачем-1 здійснено публікацію у газеті "Голос України" за 13.06.2015 №104 (6108) та в газеті "Експрес об`ява" за 12.06.2015 №22 (5079) оголошення про продаж на аукціоні активів банку, який відбудеться 30.06.2015, лоту №1 за стартовою ціною лоту 1 639 013 грн.

Згідно з протоколом №1 від 30.06.2015, складеним Українською універсальною товарною біржею, торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

В газеті "Голос України" за 03.07.2015 №117 (6121) та в газеті "Експрес об`ява" за 03.07.2015 №25 (5082) відповідачем-1 опубліковано оголошення про проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1 147 309,10 грн.

Відповідно до протоколу №1 від 20.07.2015, складеного Українською універсальною товарною біржею, торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

05.08.2015 Нацбанком України прийнято рішенням №414 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", згідно з яким погоджено умови реалізації активів, що перебували в управлінні відповідача-1, а саме:

- погоджено управителю відчуження майна (активів) банку, за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 322 463,00 грн. ( без врахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 10 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 13.11.2014, шляхом проведення аукціону;

- у разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) банку на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) банку фізичній чи юридичній особі за ціною останнього аукціону.

30.09.2015 між відповідачем-1, як управителем, та відповідачем-2, як новим кредитором, укладено договір №025 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором від 01.11.2007 №27/10-912П (далі за текстом - Договір цесії), за умовами якого (розділ 1) управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за Кредитним договором від 01.11.2007 №27/10-912П, що був укладений між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та ОСОБА_1 (позичальником), згідно з яким банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом у 560 000,00 грн. На день укладення даного договору розмір зобов`язань позичальника за кредитним договором складає 2 442 053,15 грн. За цим договором новий кредитор одержує право замість банку (управителя) вимагати від позичальника виконання всіх зобов`язань за кредитним договором, в тому числі, але не виключно: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати комісії у розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені) у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання позичальником будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором. Відступлення права вимоги за кредитним договором здійснюється на платній основі за ціною 33 000,00 грн. Після підписання цього договору новий кредитор протягом одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 33 000 грн. на накопичувальний рахунок, вказаний у договорі. Право вимоги до позичальника за кредитним договором виникає у нового кредитора одразу після укладення даного договору.

На виконання умов Договору цесії відповідачами складено та підписано акт приймання-передачі від 30.09.2015, зі змісту якого слідує, що відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв документи по кредитному договору від 01.11.2007 № 27/10-912П, укладеному між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та громадянином ОСОБА_1., а саме:

- оригінал кредитного договору №27/10-912П від 01.11.2007 з усіма додатковими договорами, змінами та доповненнями;

- договори забезпечення, а також додаткові угоди до вказаних договорів;

- усіх інших документів, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем банку на підстав договору про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013), відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника;

- документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

Предметом розгляду даної справи є правовідносини, що склалися з Договору управління та укладеного на його підставі Договору цесії. Спір між сторонами стосується законності Договору цесії та наявності правових підстав для застосування наслідків його недійсності.

Підстави та наслідки недійсності правочинів передбачені, зокрема, ст. 215, 216 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені в ст. 203 названого Кодексу, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначалося вище, позивач вважає, що відчуження спірного активу за Договором цесії здійснено за нижчою вартістю, ніж було погоджено Нацбанком України, і з цього приводу судом з`ясовано наступне.

Виходячи зі змісту ст. 658 ЦК України при вчиненні правочину купівлі-продажу (одним із видів якого є відступлення права вимоги) особа, яка виступає продавцем відповідного предмету продажу, має мати необхідний для цього обсяг правоздатності.

З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку вчинення оспорюваного договору здійснено відповідачем-1 під час реалізації повноважень управителя непроданих активів АБ «Банк регіонального розвитку» в межах процедури його ліквідації, а тому регулювання спірних правовідносин, з огляду на положення ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснюється, серед іншого, положеннями Глави 70 Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Нацбанку України №369 від 28.08.2001 та умовами Договору управління.

Згідно зі ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

За змістом п. 13.1, 13.9 Глави 13 Положення №369 ліквідатор у разі потреби передавання активів банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону про банки. За результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається тристоронній договір. Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку. Договір набирає чинності з дати його підписання.

Норми ч.2 ст. 316 ЦК України визначають, що особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Відповідно до ст. ст. 1029, 1033 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя. Управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління (ст. 1037 ЦК України).

В п.13.11 Положення №369 передбачено, що управитель відповідно до укладеного тристороннього договору: відкриває в Національному банку накопичувальний рахунок у порядку, установленому нормативно-правовими актами Національного банку; набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку; управляє активами та може відчужувати майно за погодженням з Комісією Національного банку; задовольняє вимоги кредиторів банку.

Водночас, за умовами п. 4.1 Договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Нацбанком України.

З наведеного слідує, що з укладенням договору управління відповідач-1 не набув безумовних прав власності щодо спірних активів АБ «Банк регіонального розвитку» і з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок вказаних активів, відповідні права були обтяжені необхідністю погодження Нацбанком України дій управителя щодо відчуження (в тому числі шляхом відступлення прав вимоги) відповідних активів.

Отже, відчуження таких прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених Нацбанком України, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість посилань відповідачів на наявність безумовних повноважень щодо вирішення питання про передані за Договором цесії активи.

Оскільки ціна продажу активу є істотною умовою для погодження його відчуження, відповідач-1 неодноразово звертався до позивача із листами щодо надання погодження на продаж активів за певною ціною та у визначених об`ємах, а тому відчуження таких прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених рішеннями Нацбанку України №255 від 25.05.2015 та №414 від 05.08.2015.

З наведеного слідує, що при укладанні Договору цесії, з урахуванням можливої уцінки, визначеної Положенням №369, ціна реалізації не могла бути нижчою, ніж гранична вартість ціни продажу активів, визначена в вищеназваних рішеннях Нацбанку України.

Згідно зі складеним ТОВ "Приват-Консалтинг" звітом від 31.03.2015 про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", вартість майнових прав за кредитним договором № 27/10-912П становила 46 820,00 грн. (погоджена Нацбанком України).

Натомість за спірним Договором цесії активи відступлені за вартістю у 33 000,00 грн. При цьому погодження уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної у звіті ТОВ "Приват-Консалтинг", та здійснення продажу активів окремо по кожному кредитному договору, рішення Нацбанку України №255 від 25.05.2015 та №414 від 05.08.2015 не містять. Суду докази отримання погодження Нацбанку України також не надано.

Посилання скаржника на те, що відповідні умови продажу майнових прав (уцінка, безпосередній продаж окремо по кожному кредитному договору) було визначено у численних зверненнях відповідача-1 до Нацбанку України про отримання погодження і останнім не було надано чіткої відмови у можливості продажу саме в такому порядку, а приписи Глави 10 Положення №369 передбачають можливість прийняття рішення про повторний продаж активу на аукціоні, якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни не більше ніж на 30%, без повторного погодження з Нацбанком України, не спростовують наведених вище висновків суду щодо визначених у встановленому порядку правомочностей відповідача-1 на продаж спірних активів, адже сама по собі відсутність відмови в погоджені тих чи інших умов їх відчуження не нівелює встановленого обмеження права відповідача-1 на відчуження переданих в управління активів виключно в рамках наданого Нацбанком України погодження, що в даному випадку реалізовано прийняттям рішень №255 від 25.05.2015 та №414 від 05.08.2015.

До того ж, приписи глави 10 Положення №369 врегульовують виключно повноваження ліквідатора банку, які не передбачають їх делегування з вчиненням договору управління, а не управителя активами банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, повноваження якого унормовано в приписах глави 13 Положення №369.

Водночас визначений главою 10 Положення №369 порядок відчуження активів банку може визначати межі здійснення погодження Нацбанком України відповідного відчуження управителем, однак не встановлює певних прав щодо розпорядження управителем переданими йому активами в частині їх відчуження, адже в силу приписів ст. 1037 ЦК України, п.13.11 Положення №369 та п.4.1 Договору управління такі дії здійснюються виключно в межах наданого Нацбанком України погодження.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що вчинення оспорюваного Договору цесії здійснено з порушенням вимог ст. 1037 ЦК України, п.13.11 Положення №369, п.4.1 Договору управління та за відсутності необхідного обсягу правомочностей у відповідача-1 щодо розпорядження таким майном, що свідчить про недодержання при укладенні названого договору встановлених ст. 203 ЦК України вимог і є підставою для визнання його недійсним в силу приписів ст. 215 названого Кодексу та задоволення позову в цій частині вимог.

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Зважаючи на встановлену судом недійсність Договору цесії, у відповідача-2 відсутні правові підстави володіти переданими йому відповідачем-1 документами на підтвердження спірних майнових прав, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача-2 повернути такі документи відповідачу-1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач-2 зазначав про те, що оспорюваний Договір цесії не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача і з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 4, 5 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено в ст. 15 ЦК України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, згідно з якою до способів захисту цивільних прав і інтересів належить визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

В даному випадку звернення з позовом до суду обґрунтовано позивачем з посиланням на порушення його права вигодонабувача, метою задоволення вимог якого і було вчинення Договору управління, а також порушення прав особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя, до повноважень якої приписами глави 14 Положення №369 та розділу 7 Договору управління віднесено право застосування заходів відповідальності до управителя за неналежне виконання покладених на нього таким договором обов`язків.

Таким чином, існування незаконного правочину відчуження спірного активу позбавляє можливості задоволення вимог вигодонабувачів за його рахунок, а також свідчить про існування порушених прав і інтересів позивача, які підлягають судовому захисту в обраний згідно з чинним законодавством спосіб - шляхом визнання Договору цесії недійсним за зверненням зацікавленої особи.

Окрім того, в даному випадку позивач також виступає особою, наділеною правом контролю за належним виконанням відповідачем-1 взятих на себе зобов`язань за Договором управління, а відтак, і правом на застосування визначених законодавством способів відновлення законності у випадку порушення управителем відповідних обов`язків.

В апеляційній скарзі зазначено, що умовами Договору управління передбачений порядок застосування відповідальності до управителя за збитки, завдані вигодонабувачам внаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень - шляхом пред`явлення Нацбанком України вимоги до управителя про відшкодування завданих ним збитків.

Так, відповідно до п.7.2 Договору управління управитель несе відповідальність за збитки, завдані вигодонабувачам унаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень. У цьому разі Нацбанк України вимагає від управителя відшкодування завданих ним вигодонабувачам збитків.

Водночас згідно зі ст. 1043 ЦК України управитель, який не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління або вигодонабувача, зобов`язаний відшкодувати установникові управління завдані збитки, а вигодонабувачеві - упущену вигоду. Управитель несе субсидіарну відповідальність за боргами, що виникли у зв`язку із здійсненням ним управління, якщо вартості майна, переданого в управління, недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Субсидіарна відповідальність управителя, встановлена частиною другою цієї статті, настає також у разі вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень, за умови, що треті особи, які беруть участь у правочині, доведуть, що вони не знали і не могли знати про перевищення управителем повноважень або встановлених обмежень. У цьому разі установник управління може вимагати від управителя відшкодування завданих ним збитків.

Тобто, врегульовуючи в ст. 1043 ЦК України порядок застосування відповідальності до управителя у вигляді стягнення збитків у разі вчинення ним правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень, законодавець, застосувавши слово «може», вказав на альтернативність відповідного способу захисту, що не може свідчити про обмеження права особи на захист своїх прав внаслідок наведених порушень у інший спосіб, ніж стягнення збитків.

В силу принципу нікчемності угод про відмову від права на звернення до суду, складовою частиною якого є самостійний вибір способу захисту порушених прав, визначення сторонами в п.7.2 Договору управління іншого, ніж встановлено законом порядку застосування до управителя відповідальності за вчинення відповідного порушення, не може бути правовою підставою для обмеження позивача у виборі інших способів захисту порушених прав, адже таке обмеження є нікчемним.

Скаржник у відзиві на позов та в апеляційній скарзі зазначав про пропуск позивачем встановленого строку позовної давності, оскільки відповідачем-1 щомісяця подавалися позивачу звіти про діяльність управителя і щорічно позивач проводив планові перевірки діяльності управителя, у зв`язку з чим позивач міг дізнатися про укладені договори, в тому числі і оспорюваний Договір цесії, у будь-який час.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Норми ст. 267 ЦК України визначають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження викладеного щодо пропуску позивачем строку позовної давності, відповідач-2 надав копії поточних звітів відповідача-1 від 07.09.2015 та від 07.10.2015, які надавалися позивачу. Однак зі змісту цих звітів не вбачається, що позивача повідомлено про укладення спірного Договору цесії.

Повідомлення про відступлення відповідачем-1 прав вимоги на користь відповідача-2 надіслано на адресу позивача лише 06.11.2015, а позов, який розглядається у даній справі, подано до суду у жовтні 2018 року, тобто в межах встановленого строку позовної давності, що не спростовано відповідачем-2.

Окрім того, у листі №18/1 від січня 2017 року, адресованому позивачу (том справи - 2, аркуш справи - 46), відповідач-2 визнав наявну у нього заборгованість за договорами цесії по кредитним зобов`язанням юридичних та фізичних осіб перед АБ «Банк регіонального розвитку», що відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовує висновків місцевого господарського суду про нормативну обґрунтованість та документальну підтвердженість заявлених позивачем вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає і витрати по сплаті судового збору за її подання, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/13297/18 - без змін.

2. Матеріали справи повернути Господарському суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 01.07.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук