ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2019 р. м. Київ Справа№ 920/140/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 24.06.19
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Сумської області
на ухвалуГосподарського суду Сумської області
від23.04.2019
суддя Спиридонова Н.О., м. Суми
повний текст складений26.04.2019
за позовомпершого заступника прокурора Сумської області, м. Суми в інтересах держави в особі Сумської міської ради , м. Суми
дотовариства з обмеженою відповідальністю "БІСАБІ УКРАЇНА", м. Київ
провизнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки комунальної власності

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Сумської області (надалі-прокурор) в інтересах держави в особі Сумської міської ради (надалі-позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "БІСАБІ УКРАЇНА" (надалі-відповідач), в якій просив суд:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 17.08.2018, укладений між Сумською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІСАБІ УКРАЇНА";

- зобов`язати відповідача повернути позивачу земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером :05:003:0002, площею 0,6300 га, що знаходиться за адресою: вул. Новорічна, 5, м. Суми.

Позовні вимоги, з посиланням на порушення ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, обґрунтовані наявністю підстав для визнання договору оренди земельної ділянки від 17.08.2018 недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, Цивільного кодексу України та повернення спірної земельної ділянки позивачу, оскільки ділянку набуто в оренду без проведення земельних торгів. Прокурор зауважив, що маючи у приватній власності об`єкти нерухомості, що займають загальну площу 0,0306 га, відповідач отримав в користування без проведення земельних торгів земельну ділянку комунальної власності площею 0,6330 га, що значно більше площі, яка знаходиться під об`єктами нерухомості.

Заступник прокурора Сумської області, звернувся в інтересах держави в особі Сумської міської ради та, посилаючись на ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", зазначив наступні обґрунтування щодо підстав свого звернення:

- вказав, що захищає інтереси держави у сфері захисту земельних правовідносин в особі позивача - Сумської міської ради, яка не здійснила захисту інтересів держави при наявності порушень вимог законодавства та повноважень щодо їх усунення;

- передача земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів порушує державні інтереси, які полягають у втраті можливості територіальної громади міста отримати максимально великий розмір орендної плати за використання земельної ділянки у разі продажу права оренди на конкурентних засадах.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 23.04.2019 у справі № 920/140/19 (суддя Спиридонова Н.О., м. Суми, повний текст ухвали складено 26.04.2019) у задоволенні усного клопотання прокурора у справі щодо відкладення підготовчого засідання відмовлено; позов першого заступника прокурора Сумської області в інтересах держави в особі Сумської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю "БІСАБІ УКРАЇНА" про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки комунальної власності залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 ГПК України.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор, звертаючись до суду із позовом в особі Сумської міської ради, не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді.

Не погодившись із вказаною ухвалою, перший заступник прокурора Сумської області звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.04.2019 у справі № 920/140/19 та передати справу на розгляд до суду першої інстанції. При цьому, посилався на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми процесуального права, зокрема положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статей 53, 226 ГПК України.

За позицією прокурора, судом не враховано, що звертаючись до господарського з позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив в чому полягає порушення інтересів держави та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Між тим, місцевим судом безпідставно проігноровано вжитті прокуратурою заходи, спрямовані на з`ясування в уповноваженого державою органу причин, що перешкоджають йому здійснити захист порушених законних інтересів держави.

Серед іншого, як і в обґрунтуванні позову, зазначив, що передача земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів порушує інтереси держави, які полягають у втраті можливості територіальної громади міста отримати максимально великий розмір орендної плати за використання земельної ділянки у разі продажу права оренди на конкурентних засадах, чим порушено приписи ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, а тому договір оренди земельної ділянки від 17.08.2018 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №920/140/19, розгляд апеляційної скарги першого заступника прокурора Сумської області на ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.04.2019 у справі № 920/140/19 призначено на 24.06.2019.

Позивач та відповідач не скористалися своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України та не надали суду письмових відзивів та пояснень на апеляційну скаргу прокурора, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 24.06.2019 не з`явився представник Сумської міської ради, якого повідомлено про час, місце і дату судового засідання завчасно та належним чином.

Проте, Сумською міською радою 18.06.2019 через відділ документального забезпечення суду подано клопотання про проведення судового засідання від 24.06.2019 без участі представника позивача. Крім того, за змістом клопотання зазначено, що позивач вважає, ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.04.2019 у справі № 920/140/19 законною, обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що його явка обов`язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженої ухвали за наявними матеріалами справи за присутності прокурора та представника відповідача.

Частиною 2 статті 273 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх прокурора та представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженої ухвали суду, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справ у за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Сумської міської ради від 27.07.2017 за № 2401-МР затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано в оренду відповідачу земельну ділянку комунальної власності площею 0,6300 га з кадастровим номером :05:003:0002, цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Новорічна, 5.

На виконання вказаного рішення між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки від 17.08.2017, відповідно до пункту 1.2 якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 3 496 941,00 грн.

Згідно з пунктом 2.2 договору строк його дії - до 27.07.2022.

За завданням відповідача у 2014 році ТОВ Науково-виробничим підприємством "Геоінформаційні технології" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,6330 га, а за заявою відповідача від 10.03.2016 вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно їй кадастровий номер - :05:003:0002.

Згідно з договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 30.06.2010, укладеними між товариством з обмеженою відповідальністю "ДЖІФІНЕМ" та відповідачем, відповідач набув у приватну власність 5 нежитлових приміщень площами: 115 кв.м, 123 кв.м, 116 кв.м, 125 кв.м, 102 кв.м, що розташовані у двоповерховій будівлі (площа зайнятої земельної ділянки комунальної власності - 0,0306 га).

Звертаючись з даним позовом, прокурор вказав, що маючи у приватній власності об`єкти нерухомості, що займають загальну площу 0,0306 га, відповідач отримав в користування без проведення земельних торгів земельну ділянку комунальної власності площею 0,6330 га, що значно більше площі, яка знаходиться під об`єктами нерухомості чим порушено приписи ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, а тому є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 215, Цивільного кодексу України.

Прокурор звернув увагу, що змісту укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 30.06.2010 вбачається, що у ТОВ "ДЖІФШЕМ" земельна ділянка під об`єктами нерухомості на праві власності або праві користування не перебувала, в установленому порядку сформована не була, кадастровий номер не присвоювався та в договорах купівлі-продажу не зазначався. Земельна ділянка площею 0,6300 га, як об`єкт цивільних прав із присвоєнням кадастрового номеру :05:003:0002, сформована 10.03.2016, тобто майже через 6 років після укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 30.06.2010. Прокурор вважає, що правові наслідки у вигляді переходу до покупця нерухомості (відповідача) прав на землю на підставі частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України не настали, а тому отримати в користування земельну ділянку комунальної власності, безпосередньо не зайняту об`єктом нерухомості, площею 0,5994 га (0,6330 - 0,0306) відповідач мав право виключно на конкурентних засадах.

Оскільки органом уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах у даному випадку - Сумською міською радою, не вжито заходів щодо визнання недійсним договору та повернення майна, прокурор вбачає правові підстави для звернення з даним позовом в інтересах держави в особі позивача для захисту порушеного права.

Суд першої інстанції, в результаті дослідження матеріалів справи, встановив відсутність підстав для звернення прокурора з даним позовом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором у даній справі, погоджується з висновками місцевого господарського суду, з огляду на таке.

З урахуванням положень статті 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 цієї статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. (ч. 5 статті 53 ГПК України)

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 1311 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України "Про прокуратуру".

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у частинах третій, четвертій статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому, у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

Право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. (абз. 6 п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23.03.2017 № 7 (із змінами))

Слід враховувати, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що позовну заяву прокурором подано в інтересах держави в особі Сумської міської ради, яка, на думку прокурора, є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо регулювання земельних відносин та розпорядження землями комунальної власності. Крім цього, Сумська міська рада виступає безпосереднім орендодавцем оспорюваної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з частиною шостою статті 123 Земельного кодексу України, орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Земельним кодексом передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 134 Земельного кодексу України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Разом з тим, статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відтак, оскільки земельна ділянка, яка є предметом спірного договору оренди, на якій розташоване майно відповідача, не була оформлена належним чином, то формування земельної ділянки здійснювалось відповідачем після придбання у власність об`єктів нерухомості, який звернувся до Сумської міської ради за наданням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку статті 123 Земельного кодексу України.

Оскільки протягом місяця, як того вимагає статті 123 Земельного кодексу України, відповідач не отримав відповідь на своє звернення, тому листом від 31.07.2014 року відповідач повідомив Сумську міську раду, що ним розпочато формування земельної ділянки за "мовчазною згодою".

За таких обставин, апеляційна інстанція вважає вірним висновок місцевого суду, що Сумська міська рада, в особі якої в інтересах держави звернувся перший заступник прокурора Сумської області з даним позовом до суду, має підстави і можливість для самостійного захисту своїх прав щодо спірної договору.

Більше того, саме лише посилання прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог 73, 74, 76, 77 ГПК України (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Аналогічна правова позиція щодо необхідності доведення правових підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 № 927/246/18.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Слід відмітити, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово декларував позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (пункти 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Менчинська проти Росії", пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мартіні проти Франції").

Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 № 924/1256/17.

Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За змістом статті 122 Земельного кодексу України, вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З аналізу вказаних норм у їх сукупності можна зробити висновок, що прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто, рішення органу місцевого самоврядування є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

В даному випадку, позивачем передано відповідачеві в оренду земельну ділянку з врахуванням території необхідної для обслуговування будівлі, за яку відповідач сплачує орендну плату.

В свою чергу, прокурор, вимагаючи визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, не довів суду яким саме чином оспорюваний договір порушує інтереси територіальної громади м. Суми.

Між тим, слід взяти до уваги, що наслідком задоволення позову прокуратури може бути також порушення інтересів територіальної громади, оскільки призведе до зменшення площі орендованої земельної ділянки, та як наслідок, зменшення доходів міського бюджету в частині сплати відповідачем орендної плати.

Таким чином, у даній справі апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Сумською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, що у даній справі немає передбачених законом виключних випадків, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави, а твердження першого заступника прокурора Сумської області, що Сумська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів держави та територіальної громади є безпідставним та недоведеним.

Водночас, наявне у справі листування звернуте до позивача, зокрема листи від 16.10.2018, від 25.10.2018, від 06.11.2018, від 15.11.2018 та суб`єктивна оцінка прокурора правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем, не свідчить про порушення прав та обов`язків, неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Більше того, матеріали справи не містять належних доказів вчинення прокурором будь-яких заходів реагування чи дій з метою виявлення / усунення можливого, як на тому наполягає прокурор, неналежного виконання обов`язків позивачем.

Ствердження прокурора про те, що позивач неправомірно передав спірну земельну ділянку, зокрема без проведення земельних торгів, базуються лише на формальному зазначені про вказане за відсутності належних доказів. Іншими словами, в тому разі, якщо прокурор вбачає бездіяльність чи порушення прав та обов`язків відповідним органом, то доцільним та ефективним заходом реагування в даному випадку також буде вчинення з його боку дій, які в подальшому стимулюватимуть відповідні органи належним чином виконувати покладенні на них обов`язки.

Крім того, слід відмітити, що обґрунтовуючи своє звернення до суду з даним позовом прокурор повинен був розкрити поняття "контролюючого органу у сфері земельних відносин" саме по відношенню до того позивача, інтереси якого він мав намір захищати в суді, що узгоджувалось би з положенням статті 19 Конституції України та статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

З приводу решти доводів прокурора, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржена ухвала є вмотивованою, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» від 3 липня 2014 року, остаточне - 17.11.2014 зазначено: «Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Першого заступника прокурора Сумської області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженої ухвали у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та покладаються на прокуратуру.

Враховуючи вищевикладене та, керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 226, 267- 271, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Сумської області залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Сумської області від 23.04.2019 у справі № 920/140/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 920/140/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 03.07.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Ю.Б.Михальська