СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2019 р. Справа № 905/184/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія КС № 6537/10 від 23.03.18р.; довіреність № 14-192 від 17.05.19,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.1460) на рішення господарського суду Донецької області від 29.03.2019 (суддя Шилова О.М., повний текст складено 03.04.2019) у справі №905/184/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Новий зелений квартал", м.Слов`янськ, Донецької області

про стягнення 30437,38 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Новий зелений квартал" (відповідач) про стягнення 24518,27 грн. пені, 1405,50 грн. - 3% річних, 4513,61 грн. інфляційних втрат, за неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1603/15-ТЕ-6 від 30.01.2015.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору №1603/15-ТЕ-6 від 30.01.2015, несвоєчасно оплатив поставлений у період з січня по травень та з листопада по грудень 2015 року природний газ, що є підставою для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та п.7.2 договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 29.03.2019 у справі №905/184/19 в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що основний борг за поставлений у спірний період природний газ повністю погашений відповідачем до набрання чинності 30.11.2016 Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». За таких обставин, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин імперативні приписи ч.3 ст. 7 вказаного Закону, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що відповідач не є суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії в розумінні ст.1 Закону України «Про теплопостачання», оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення останнім відповідних договорів зі споживачами, а також відсутні докази отримання відповідачем ліцензії на здійснення теплопостачання. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України №1730-VIIІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Крім того, позивач вказує на те, що для застосування ч.3 ст.7 вказаного Закону відповідач повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. На підтвердження своєї правової позиції позивач посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16. Наведене, на думку позивача, не було враховано місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

В судове засідання 02.07.2019 відповідач свого представника не направив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.01.2015 між ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Новий зелений квартал" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1603/15-ТЕ-6 (далі-договір) (а.с.15).

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобов`язувався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України НАК «Нафтогаз України», а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцю в період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ в обсязі до 140 тис.куб.м.

За умовами п.п.3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Ціну за 1000 куб. м природного газу сторони обумовили в п. 5.2 договору.

Відповідно до п.5.5 договору, загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості щомісячних поставок газу.

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п. 6.1 договору, відповідно до якого, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.6.1 договору він зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2015 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, на виконання п.2.1 договору позивачем з січня по травень та з листопада по грудень 2015 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 213400,03 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.11.2015, 31.12.2015.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.21-27).

За поставлений у період з січня по квітень 2015, а також у жовтні та грудні 2015 року природний газ відповідач розрахувався повністю, про що свідчать довідки позивача (а.с.28-30) та розрахунок ціни позову (а.с.10-14).

Однак, в порушення п.6.1 договору, відповідач несвоєчасно здійснював розрахунки, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу:

-пеню в розмірі 2006,01 грн. та 3% річних в розмірі 113,08 грн. за період з 17.02.2015 по 16.04.2015; інфляційні втрати в розмірі 1471,45 грн. за період з березня по квітень 2015 - за зобов`язаннями січня 2015;

-пеню в розмірі 3009,46 грн. та 3% річних в розмірі 150,47 грн. за період з 17.03.2015 по 29.06.2015; інфляційні втрати в розмірі 2435,23 грн. за період з квітня по червень 2015 - за зобов`язаннями лютого 2015;

-пеню в розмірі 4508 грн. та 3% річних в розмірі 226,23 грн. за період з 15.04.2015 по 20.09.2015; інфляційні втрати в розмірі 379,04 грн. за період з травня по вересень 2015 - за зобов`язаннями березня 2015;

-пеню в розмірі 8372,14 грн. за період з 15.05.2015 по 14.11.2015; 3% річних в розмірі 472,67 грн. за період з 15.05.2015 по 09.12.2015; інфляційні втрати в розмірі -17,51 грн. за період з червня по грудень 2015 - за зобов`язаннями квітня 2015;

-пеню в розмірі 808,52 грн. та 3% річних в розмірі 46,62 грн. за період з 16.06.2015 по 14.12.2015; інфляційні втрати в розмірі 35,97 грн. за період з липня по грудень 2015 - за зобов`язаннями травня 2015;

-пеню в розмірі 2655,99 грн. та 3% річних в розмірі 181,09 грн. за період з 15.12.2015 по 18.02.2016; інфляційні втрати в розмірі 209,43 грн. за період з січня по лютий 2016 - за зобов`язаннями листопада 2015;

-пеню в розмірі 3158,16 грн. та 3% річних в розмірі 215,33 грн. за період з 15.01.2016 по 10.04.2016 - за зобов`язаннями грудня 2015.

Судова колегія враховує наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі в тексті - Закону України №1730-VIIІ), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно ст.1 Закону України №1730-VIIІ, заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону України №1730-VIIІ визначено, що дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону України №1730-VIIІ передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії.

Цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 15.05.2018 у справі № 908/3126/16, від 23.05.2018 у справі №908/3125/16, від 30.05.2018 у справі №908/2055/17).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами:

17.04.2015 відповідач повністю розрахувався за поставлений у січні 2015 природний газ;

30.06.2015 відповідач оплатив поставлений у лютому 2015 природний газ;

21.09.2015 відповідач здійснив оплату природного газу, поставленого у березні 2015;

10.12.2015 відповідач розрахувався за поставлений у квітні 2015 природний газ;

15.12.2015 відповідач оплатив поставлений у травні 2015 природний газ;

19.02.2016 відповідач розрахувався за поставлений у листопаді 2015 природний газ;

11.04.2016 відповідач здійснив розрахунок за поставлений у грудні 2015 природний газ.

Отже, остаточний розрахунок за поставлений позивачем з січня по травень та з листопада по грудень 2015 року природний газ здійснено відповідачем до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ (30.11.2016).

Враховуючи вказане вище, пеня, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані позивачем на заборгованість за зобов`язаннями січня - травня та листопада - грудня 2015, стягнення яких є предметом позову у цій справі, підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги позивача про те, що невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, унеможливлює застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

В апеляційній скарзі позивач на підтвердження своїх доводів про те, що для застосування ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ відповідач повинен бути включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, посилається на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16.

В постанові, на яку посилається позивач, Верховний Суд вказав, що застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ, не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

У справі №908/3211/16 суд відмовив у позові у зв`язку з тим, що відповідачем погашено заборгованість за природний газ у повному обсязі до набрання чинності Законом України №1730-VIIІ, а обставина включення підприємства відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, не була визначальною для застосування судом частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ.

За наведених обставин, доводи позивача є помилковими, оскільки постановою суду касаційної інстанції, на яку він посилається, підтверджується висловлена думка про необхідність застосування частини 3 статті 7 Закону України №1730-VIIІ незалежно від включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає про те, що відповідач не є суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії в розумінні ст.1 Закону України «Про теплопостачання», оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення останнім відповідних договорів зі споживачами, а також відсутні докази отримання відповідачем ліцензії на здійснення теплопостачання. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України №1730-VIIІ.

Судова колегія не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання", теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно п.1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається населенням.

В наданих до матеріалів справи актах приймання-передачі природного газу за спірний період (а.с.21-27) також вказано, що поставлений позивачем природний газ прийнято відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Про цю ж мету сторони вказали в п.1.2 договору.

Із актів приймання-передачі природного газу також вбачається, що природний газ поставлявся у січні - травні (у травні найменший обсяг поставки) та листопаді - грудні 2015, тобто, лише в опалювальний сезон.

Позивачем не доведено, що газ, отриманий відповідачем, використовувався на будь-які інші цілі, ніж ті, що зазначені в п.1.2 договору, а саме - виробництво теплової енергії, яка споживається населенням.

Враховуючи наведене, а також функції, які виконує відповідач, він має ознаки теплогенеруючої та теплопостачальної організації, а тому на нього поширюється дія Закону України №1730-VIIІ.

Крім того, згідно з ч.1 ст.22 Закону "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право, зокрема, задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори.

При цьому, у разі, якщо об`єднання співвласників задовольняє потреби, зокрема, з теплопостачання і опалення самостійно шляхом самозабезпечення, зазначений Закон не передбачає необхідність укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг між об`єднанням і співвласниками.

Отже, доводи позивача є безпідставними.

Враховуючи, що природний газ, який постачався позивачем у спірний період використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії та надання відповідних послуг, судом першої інстанції обгрунтовано застосовано до спірних правовідносин сторін положення ч.3 ст.7 Закону України №1730-VIIІ.

Судова колегія також враховує практику Верховного Суду у справі №908/2055/17 за постановою від 30.05.2018, де відповідачем за аналогічними позовними вимогами ПАТ НАК «Нафтогаз України» є Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача 24518,27 грн. пені, 1405,50 грн. - 3% річних, 4513,61 грн. інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків господарського суду Донецької області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення господарського суду Донецької області від 29.03.2019 року у справі №905/184/19 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області від 29.03.2019 року у справі №905/184/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.07.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя А.М. Білецька