ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року м.Дніпро Справа № 916/1567/18

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А.( доповідача),

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від позивача: Воробйов А.В., довіреність №б/н від 13.03.2019 р., представник;

від відповідача: Бовконюк С.А., посвідчення №854 від 28.12.2010 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Об`єднання Дніпроенергобудпром" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 28.12.2018 року (повний текст складено 08.01.2019 року) у справі №916/1567/18 ( суддя Тимошевська В.В.)

за позовом АТ "Молделектромонтаж", MD-2023, Республіка Молдова, м.Кишинів

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром", смт. Власівка, Кіровоградська область

про часткове розірвання специфікації та стягнення 93226,00 доларів США,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 28.12.2018 року у справі №916/1567/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" на користь АТ "Молделектромонтаж" 93 226,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.12.2018 року становить 2 631 089,43 грн, а також 39 466,34 грн судового збору.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що:

- позивач довів факт порушення відповідачем зобов`язання за договором №12 від 13.03.2013 року в частині виготовлення обумовленого договором товару в передбачений специфікацією № 16 від 15.08.2014 року строк;

- позивач реалізував своє право на односторонню відмову від зобов`язання, яка не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює припинення договору;

-грошові кошти в розмірі 93 226,00 доларів США є частиною авансу, який позивач сплатив всього у сумі 259 007,50 доларів США;

- на суму 141 822,81 доларів США відповідач поставив позивачу обумовлену договором продукцію, в іншій частині продукція, виготовлення та поставка якої передбачені специфікацією №16 від 15.08.2014 року, відсутня;

- враховуючи, що специфікація №16 від 15.08.2014 року є невід`ємною частиною договору, строк дії договору закінчився 31.12.2017 року, підстави для задоволення позову в частині визнання зазначеної вище специфікації розірваною в частині товару, що не був переданий, відсутні.

Також суд зазначив, що правове обґрунтування стягнення 93226,00 доларів США на підставі ст.693 Цивільного кодексу України визначено позивачем не вірно, оскільки підставою для повернення грошових коштів відповідно до вказаної норми є неналежне виконання продавцем свого обов`язку зі своєчасного передання товару покупцю. У даному випадку ця сума є збитками позивача і застосування інших норм законодавства, ніж ті, на які посилається позивач, суд не вважав виходом за межі позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Об`єднання Дніпроенергобудпром" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Кіровоградської області від 28.12.2018 року у справі №916/1567/18 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник зазначав на:

- неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує, що виходячи з умов договору, необхідними умовами для виготовлення та поставки кожної окремої партії товару є отримання продавцем від покупця письмової заявки (замовлення) на відповідну партію продукції та оплата 75% вартості замовленої партії продукції.

Докази подання письмової заявки позивач не надав суду. Тому, на думку апелянта, висновок суду про те, що перебіг строку виготовлення продукції, зазначеної у специфікації №16 почався після зарахування грошових коштів, сплачених згідно платіжного доручення від 03.06.2015 року, є помилковим.

Скаржник вважає, що за відсутності письмової заявки на виготовлення продукції, зобов`язання продавця не настало взагалі по цей час, порушення умов договору відсутнє.

Також апелянт зазначає на неналежну оцінку судом доказів того, що листами №49 від 26.06.2018 року та №134/18-СП від 10.12.2018 року відповідач повідомляв позивача про наявність на складі продукції, виготовленої за специфікацією №16 від 15.08.2014 року.

Відповідач вважає, що:

- суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач у позові наполягав на прострочення поставки продукції, а не її виготовлення; а також застосував норми права, які не зазначалися позивачем;

-не обґрунтував, яким чином позивач може відмовитися від частини договору, а не в цілому від договору і після закінчення строку його дії;

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, спростовує доводи, викладені в апеляційній скарзі. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи доводи апелянта, апеляційному перегляду підлягають лише висновки оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2018 року позивач - АТ "Молделектромонтаж" звернувся з позовом до господарського суду Кіровоградської області, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати специфікацію №16 від 15.08.2014 року до договору на поставку продукції виробничо - технічного призначення від 13.03.2013 року № 12 розірваною в частині товару, що не був переданий, згідно переліку, зазначеного позивачем у прохальній частині позову;

- стягнути з ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" суму передоплати за договором на поставку продукції виробничо-технічного призначення від 13.03.2013 року № 12 у розмірі 93226,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.12.2018 року становить 2 630 837,72 грн.

- покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що 13.03.2013 року між АТ "Молделектромонтаж" (далі - покупець) та Заводом металевих конструкцій ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" (далі - продавець) укладено договір № 12 на поставку продукції виробничо-технічного призначення (далі - договір).

Згідно з пунктом 1.1. договору продавець зобов`язався виготовити та поставити покупцю металеві вироби (далі - продукція) - типи, асортимент, кількість, специфікація, вартість та креслення яких погоджуються сторонами і передбачені в додатках, які є невід`ємною частиною договору, а покупець - оплатити та прийняти продукцію на умовах договору, всіх додатків і додаткових угод до нього.

Відповідно до умов договору загальна сума договору складається із сум всіх специфікацій і всіх додатків до договору (пункт 2.4.). Валюта договору і валюта платежу - долар США (пункт 3.2.). Порядок розрахунку - 75% вартості відповідної партії продукції в якості попередньої оплати; 25% - протягом 5 банківських днів з дати отримання повідомлення продавця про готовність партії продукції до відвантаження (пункти 2.1., 3.3. договору).

Згідно з пунктами 4.1. - 4.3. договору продукція виготовлюється і постачається на адресу покупця окремими партіями виключно на підставі письмових заявок (замовлень) покупця. Виготовлення і поставку конкретної партії продукції продавець зобов`язується здійснити в строк, який не перевищує 20 банківських днів з дати отримання письмової заяви (замовлення) покупця, за умови здійснення оплати даної партії продукції у відповідності до пунктів 2.1., 3.3. договору. Поставка конкретної партії продукції здійснюється в будь-якому випадку лише за умови її 100% оплати покупцем.

Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

Строк дії договору за змістом пункту 11.1. - до грудня 2013 року (том 1 а.с.28-32).

Судом встановлено, що сторонами укладались додаткові угоди, згідно яких продовжувався строк дії договору (том 2 а.с. 7-10).

Відповідно до додаткових угод № 2 від 25.12.2013 року, № 4 від 30.12.2014 року, № 6 від 25.05.2016 року, № 8 від 18.01.2017 року договір продовжено відповідно: до 31.12.2014 року, до 31.12.2015 року, до 31.12.2016 року та до 31.12.2017 року.

Встановлено, що до договору сторонами підписувалися специфікації, в яких узгоджувались найменування та ціна продукції, що підлягала виготовленню і поставці за договором (том 1 а.с. 33, том 2 а.с. 12-14).

Спір між сторонами виник з приводу виконання специфікації від 15.08.2014 року (додаток № 16 до договору № 12 від 13.03.2013 року) (далі - специфікація № 16 від 15.08.2014 року) (том 1 а.с. 33). Будь-які спори з приводу виконання інших специфікацій до договору між сторонами відсутні, що ними було підтверджено суду першої інстанції в наданих поясненнях.

Відповідно до змісту специфікації № 16 від 15.08.2014 року вбачається погодження сторонами наступних умов:

- погоджено найменування продукції;

- загальна сума - 300 693,91 доларів США;

- узгоджено форму оплати - 75% від вартості замовлення передоплата, кінцевий розрахунок - по факту готовності продукції, але не пізніше ніж за 3 дні до моменту відвантаження;

-термін виготовлення - протягом 45 банківських днів з моменту отримання передоплати на розрахунковий рахунок продавця;

-поставка замовлення здійснюється автомобільним транспортом на умовах FCA - м. Світловодськ згідно Інкотермс-2010.

Тобто, зі змісту вказаної специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, вбачається, що така умова, як подання заявки покупця для виготовлення та поставки товару, відсутня, і сторонами встановлено окремий строк для виготовлення передбаченої специфікацією продукції.

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача, які наведені ним при розгляді апеляційної скарги та зафіксовані протоколом звукозапису судового процесу, що необхідність подання заявки, в якій покупець визначав би перелік товару та його технічні характеристики, не була необхідною, оскільки такі дані вже зафіксовані специфікацією та погоджені сторонами.

Судом першої інстанції встановлений факт сплати позивачем 259 007,50 доларів США в рахунок виконання грошового зобов`язання, передбаченого специфікацією №16 від 15.08.2014 року.

Сплачена позивачем сума перевищує обумовлений специфікацією №16 від 15.08.2014 року авансовий платіж (75% від загальної вартості продукції - 300 693,91 доларів США).

Відповідач факт сплати авансу в розмірі 75% не заперечує. Крім того, вказана обставина підтверджується дослідженими судом першої інстанції платіжними дорученнями від 05.09.2014 року, від 03.06.2015 року, від 06.06.2015 року, від 15.07.2015 року, від 22.07.2015 року, та довідкою Комерційного банку "ЕІЧЕКЄВАМК" від 20.02.2017 року №13/01-08/517.

Суд першої інстанції встановив факт часткового виконання відповідачем обов`язку з виготовлення та поставки продукції на користь позивача, на умовах, викладених в специфікації №16. Відповідач не заперечував, що на виконання договору та специфікації N16 від 15.08.2014 року ним було виготовлено та поставлено позивачеві обумовлену специфікацією продукцію на загальну суму 141 822,81 доларів США.

Доказом часткового виконання відповідачем зобов`язання з виготовлення та поставки продукції, передбаченої специфікацією №16 від 15.08.2014 року, є рахунки-фактура від 02.02.2015 року №16-1/1, від 19.05.2015 року №16-1/2, від 05.06.2015 року №16-2/2, від 06.10.2014 року №15-1.

Відповідач під час розгляду апеляційної скарги пояснив суду, що виготовлення продукції без заявки покупця були вчинені підприємством на підставі сталої практики взаємовідносин сторін.

Враховуючи викладене, доводи апелянта та його посилання на п.4.1-4.3 договору щодо виготовлення та постачання продукції виключно на підставі поданих заявок покупця, колегією суддів не приймаються.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, посилаючись на повідомлення ним покупця про наявність на складі продукції, виготовленої за специфікацією №16 від 15.08.2014 року, суперечить своїй позиції щодо відсутності підстав для виготовлення цієї ж продукції.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку листуванню, що відбувалося між позивачем та відповідачем, дійшов обґрунтованого висновку про пропуск відповідачем строку виготовлення продукції згідно специфікації № 16 від 15.08.2014 року та визнання ним факту невиконання обов`язку з виготовлення продукції, а відтак, неможливості здійснення поставки.

Так, встановлено, що 18.08.2016 року АТ "Молделектромонтаж" направило на адресу ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій претензію з вимогою повернути 93 226,05 доларів США зі сплаченого авансу у зв`язку з відсутністю поставки (том І а.с. 83-86).

В листі від 28.11.2016 року ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій повідомило позивача про те, що внаслідок відсутності заявок покупця на виготовлення продукції, для всіх відвантажень з квітня 2015 року металопродукція вироблялась з металопрокату і антикорозійного покриття, закуплених по курсу долара США майже в два рази дорожче, ніж була отримана попередня оплата, внаслідок чого продавець зазнав збитків (том І а.с. 74-75). В даному листі відповідач повідомив про наявність продукції, яка входить в додаток № 16 від 15.08.2014 - траверс Т-2-К 0,4 кВ на суму 9270,80 доларів США.

Критично оцінюючи зміст вказаного листа, колегія суддів зазначає, що доводи продавця щодо порушення покупцем умов договору та не надання ним заявок на виготовлення продукції з квітня 2015 року, суперечать умовам договору, оскільки будь-які строки надання заявок на виготовлення продукції сторони в договорі не погоджували, а специфікація №16 від 15.08.2014 року, виконання якої є предметом спору, подання покупцем заявки на виготовлення продукції взагалі не передбачає.

В листах від 17.08.2017 року та від 02.11.2017 року ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій повідомило позивача, що у зв`язку з тяжким фінансовим станом і економічною ситуацією, яка склалась на підприємстві, не має можливості вчасно виконати зобов`язання в повному об`ємі за специфікаціями № 16 від 15.08.2014 року та № 23 від 21.08.2015 року, у зв`язку з чим відповідачем запропоновано поставити товарну продукцію, а частину заборгованості (попередньої оплати, здійсненої згідно вказаних специфікацій) перевести на підприємство з більш стабільним фінансово-господарським положенням (том 1 а.с. 76, 78).

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 529 Цивільного кодексу України передбачено право покупця право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Положення укладеного між сторонами договору поставки не передбачає право постачальника на виконання зобов`язання частинами, а відтак, позивач правомірно відмовився в прийманні частині продукції від загального об`єму недопоставленої продукції.

Окрім того, відокремлений підрозділ відповідача листом від 28.11.2016 року вих. № 321 повідомив позивача про зміну вартості ціни продукції, передбаченої специфікацією №16.

Пунктом 2.1 договору поставки передбачено, що вартість сплаченої продукції на умовах авансування 75% є незмінною, окрім випадку, передбаченого п. 2.1 договору поставки.

Так, п. 2.1 договору поставки містить положення, що в разі якщо покупець не сплатить аванс в розмірі 75% від погодженої сторонами вартості продукції та зміні вартості матеріально-технічних ресурсів, затрат на виробництво и вартість поставки, змінюється ціна продукції з обов`язковим повідомленням про це покупця з оформленням додаткової угоди до договору, якою сторони фіксують зміну вартості продукції. Відповідачем не надані суду докази, що свідчать про письмове звернення до позивача з повідомлення про зміну матеріально-технічних ресурсів, затрат на виробництво тощо. Сторони відповідну угоду про зміну вартості погодженої ціни продукції не укладали.

Зі змісту листів відокремленого підрозділу, які досліджувались судом першої інстанції, а саме, лист від 28.11.2016 року вих. №31, лист від 17.08.2017 року, роздруківки електронного листування між сторонами, можна дійти висновку, що єдиною причиною припинення виконання відповідачем зобов`язання з виготовлення продукції є зростання курсу долара США до гривні.

Таким чином, оскільки докази того, що відповідно до специфікації №16 від 15.08.2014 року відповідач виготовив продукцію, повідомив позивача про готовність продукції, в матеріалах справи відсутні, висновок суду першої інстанції про порушення ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" зобов`язання є правомірним.

Як встановлено вище, строк дії договору закінчився 31.12.2017 року.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

30.05.2018 року АТ "Молделектромонтаж" надіслало на адресу ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій повідомлення № 24/34 про часткову відмову від зобов`язання (том 1 а.с. 63-67).

Згідно зазначеного повідомлення, АТ "Молделектромонтаж" повідомило про відмову від зобов`язання придбання продукції, яка не була поставлена згідно специфікації № 16 від 15.08.2014 року та вимагало повернути грошові кошти у розмірі 93 226,00 доларів США. Іншу частину грошових коштів позивач просив зарахувати в рахунок сплати в межах домовленостей за іншою поставкою продукції.

Вказаний лист отримано відповідачем, свідченням чого є надання відповіді на такий лист (том 1 а.с. 73).

Положеннями ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Отже, одностороння відмова від зобов`язання не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його припинення. Реалізація такого права можлива, якщо право на односторонню відмову встановлено договором або законом.

Враховуючи правову природу укладеного сторонами договору, господарський суд вірно зазначив, що у правовідносинах підряду частиною 2 статті 849 Цивільного кодексу України передбачено право замовника відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим.

Приписи ст. 612 Цивільного кодексу України визначають наслідки прострочення боржника.

Згідно ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції встановив відсутність настання обов`язку відповідача з поставки продукції не відповідає дійсності. Мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить встановлення судом такого факту. Натомість, судом зазначено, що зі сторони відповідача мало місце прострочення строку виготовлення продукції згідно специфікації № 16 від 15.08.2014 року.

Оскаржуваним рішенням стягнуто суму авансового платежу, на яку продукція не виготовлена, як збитки позивача.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: порушення зобов`язання; збитки; причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; вина.

Протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Матеріалами справи підтверджено, що АТ "Молделектромонтаж" понесено збитки у розмірі сплаченої суми попередньої оплати, на яку відсутня поставка відповідачем продукції.

Відтак, оскільки є доведеним факт неналежного виконання ТДВ "Об`єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу металевих конструкцій умов договору та специфікації № 16 від 15.08.2014 року щодо виготовлення продукції в установлений строк, враховуючи реалізацію АТ "Молделектромонтаж" свого права на односторонню відмову від зобов`язання, господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення сплаченої суми авансу в розмірі 93 226,00 доларів США, як збитків. Судом враховано, що згідно офіційного сайту НБУ 93 226,00 доларів США станом на 03.12.2018 року становить 2 631 089,43 грн.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність підстав для висновку про порушення ним умов договору та стягнення збитків є необґрунтованими.

Щодо посилання скаржника на застосування господарським судом інших норм законодавства, ніж ті, на які посилався позивач, вихід суду за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне:

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач наводить приклад посилання суду першої інстанції на норми ст.ст. 22, 612, 615, 849 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України, що не були зазначені позивачем в позовній заяві. Вказана позиція відповідача спростовується, по-перше, імперативністю вказаних статей, по-друге, позицією, наведеною нижче:

Так, відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно- смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд має перевірити наявність у особи, яка звертається з позовом, порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано цей позов, з`ясувати, у чому полягає порушення цих прав та інтересів.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

Реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання прав або охоронюваних законом інтересів позивача, а також визначає спосіб захисту такого права.

Предметом поданого у даній справі позову є заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 93 226,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.12.2018 року становить 2 631 089,43 грн., а також 39 466,34 грн. судового збору.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, результативна частина рішення суду першої інстанції не передбачає зміну вимог позивача до відповідача, є ідентичною заявленому позивачем.

Отже, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 року у справі №910/Д1255/16.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов юридично вірного висновку про необхідність захисту порушеного права шляхом стягнення з відповідача коштів, у розмірі 93 226,00 доларів С1ІІА, що за курсом НБУ станом на 03.12.2018 року становить 2631089,43 грн, сплачених в якості авансу за договором поставки.

Оскільки ні предмет, ні підстави позову, внаслідок застосування відповідних правових норм не змінилися, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Застосування відповідної до правовідносин норми права є діяльністю суду щодо здійснення правосуддя, адже відповідно до міжнародних стандартів судової діяльності презюмується, що «суд знає закон», а тому застосування судом іншої норми права, ніж та, на яку посилається у позові позивач, не можна розцінювати як вихід за межі позовних вимог, а відтак суд вільний у правозастосуванні, що цілком узгоджується зі статтею 11 ГПК України, де наведені джерела права, що застосовуються судом. При цьому законодавець не обмежує право суду у господарському процесі на перекваліфікацію правовідносин учасників.

Таким чином, при розгляді апеляційної скарги апелянт висновки оскаржуваного рішення не спростував. Оскаржуване судове рішення постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, є законним, обгрунтованим та скасуванню не підлягає. Апеляційна скарга не доведена і в її задоволенні скаржнику слід відмовити, судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на апелянта відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 28.12.2018 року у справі №916/1567/18 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покласти на Товариство з додатковою відповідальністю "Об`єднання Дніпроенергобудпром".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст підписано 05.07.2019 року.

Головуючий суддя: Т.А.Верхогляд

Суддя: Л.А.Коваль

Суддя: А.Є. Чередко