ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа№ 910/17328/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019

у справі №910/17328/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект»

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі відокремленого підрозділу філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд»

про стягнення 1 458 971,97 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Трубоізолкомплект» (далі ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі відокремленого підрозділу філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд», відповідач) про стягнення 1 458 971,97 грн, з яких 1 207 660,44 грн заборгованості за поставлений товар, 216 024,69 грн забезпечувального внеску, 2 680,01 грн 3% річних та 32 606,83 грн пені, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю товарів №/034 від 05.07.2018.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим в остаточній редакції Господарським судом міста Києва прийнято вимоги ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» до АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» про стягнення 1 618 002,66 грн, з яких 1 207 660,44 грн заборгованості за поставлений товар, 216 024,69 грн забезпечувального внеску, 8 337,82 грн 3% річних, 101 443,48 грн пені та 84 536,23 грн штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18 позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» на користь ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» 1 200 000,00 грн основного боргу, 8 284,93 грн 3% річних та 18 124,27 грн витрат зі сплати судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оплата за поставлений товар, з урахуванням п. 4.1 договору, не може ставитись в залежність від виконання або невиконання позивачем в добровільному порядку умов договору щодо сплати штрафних санкцій; доказів оплати заборгованості відповідачем не надано; враховуючи одностороннє рішення відповідача щодо звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 216 024,69 грн, а також неналежне виконання позивачем умов договору щодо строків поставки, відсутні правові підстави для повернення позивачеві забезпечувального платежу; умовами укладеного договору сторони не передбачили відповідальності у вигляді штрафу та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати поставлених товарів, а штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки у даному випадку відповідачем порушене грошове зобов`язання; наявність у договорі застереження про звільнення покупця від відповідальності за порушення строків оплати товару не звільняє його від відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки норма частини першої вказаної статті є імперативною і не передбачає жодних винятків.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, умовам договору, якими сторони перебачили неможливість стягнення з відповідача 3% річних у разі порушення останнім грошових зобов`язань, а також право відповідача на відстрочення виконання своїх зобов`язань з оплати вартості поставлених товарів, у разі наявності простроченого зобов`язання позивача або за штрафними санкціями до моменту належного виконання таких зобов`язань; оскаржуване рішення побудоване на припущеннях.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18, призначено до розгляду на 05.06.2019, встановлено ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на правильність викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду, зокрема, про те, що відповідачем були отримані від позивача товари без зауважень та заперечень, а умовами договору чітко встановлено строк оплати за поставлений товар, який не ставиться в залежність від обов`язку позивача сплатити на користь відповідача штрафні санкції; сплата за поставлений товар та оплата штрафних санкцій за прострочення поставки товару є самостійними зобов`язаннями, незалежними одне від одного; законодавством сторонам договору надано право зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних, однак не надано право відмови від застосування ст. 625 ЦК України. Також позивач зауважив, що ним виконано поставку товару в повному обсязі, з незначним простроченням поставки, що виникло не з його вини, а зумовлено порушенням строку виготовлення даної продукції, водночас, відповідач використовує дану ситуацію, виставляючи надмірно великі штрафні санкції, затримуючи оплату за товар.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/17328/18 оголошено перерву до 03.07.2019.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

03.07.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено місцевим господарським судом, що 13.04.2018 відповідачем на тендерному майданчику «Прозорро» https://prozorro.gov.ua було опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів UA-2018-04-13-002130-a, відповідно до якого предмет закупівлі: Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (Труби сталеві); код класифікаторів предмета закупівлі: ДК 021:2015: 44160000-9 Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби СРУ: 44160000-9; кількість товарів: 202100 кг; місце поставки товарів: 36015, Україна, Полтавська обл., Полтава, Ковалівська, 9; строк поставки товарів до 31 грудня 2018 року.

Переможцем вказаних відкритих торгів визнано ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект».

20.06.2018 відповідачем на тендерному майданчику «Прозорро» https://prozorro.gov.ua опубліковано адресоване позивачеві повідомлення про намір укласти договір з умовами, аналогічними тим, які вказані в оголошенні про проведення відкритих торгів UA-2018-04-13-002130-a.

За твердженнями позивача, 22.06.2018 ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» направило на адресу АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» підписаний зі сторони позивача договір про закупівлю, специфікацію до нього та інші супровідні документи. 05.07.2018 електронною поштою позивач отримав від відповідача скановану копію раніше підписаного позивачем договору. У надісланій сканованій копії договору відповідачем самостійно без погодження з позивачем заповнено графи: дата договору - 05.07.2018, номер договору - /034. Крім того, відповідачем без погодження з позивачем, всупереч п. 3.1. Тендерної документації, самостійно замінено перший аркуш договору, в якому відповідачем самостійно машинописно зазначено, що договір укладено ПАТ «Укртрансгаз» в особі заступника директора Фірми «Укргазпромбуд» ОСОБА_1 . У тому варіанті договору, який направляв на адресу відповідача позивач, замість вказаної графи відповідно до п. 3.1. Тендерної документації було залишено пусте місце для того, щоб позивач від руки заповнив відповідні дані. Остання сторінка договору відповідачем не змінювалась, на ній рукописно зазначено, що договір підписав Чертіхін О ОСОБА_2 М ОСОБА_2 Жодного документу на підтвердження повноважень і компетенції ОСОБА_1 відповідачем позивачеві не надано. Крім того, в договорі позивачем зазначено інший строк постачання товару, відмінний від строку, зазначеного в оголошенні та в повідомленні про намір укласти договір (60 календарних днів з моменту укладення договору замість 31.12.2018).

Як встановлено судом першої інстанції, 05.07.2018 між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» в особі відокремленого підрозділу філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд», правонаступником якого є АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» (у тексті договору покупець) та ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» (у тексті договору продавець) було укладено договір № /034 про закупівлю товарів (далі договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується поставити покупцю товари, а покупець прийняти та оплатити такі товари.

Найменування товарів: магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (труби сталеві) (пункт 1.2 договору).

Згідно з п. 1.3 договору номенклатура, асортимент, кількість товару та ціна за одиницю товару визначається згідно специфікації до договору, яка є невід`ємною його частиною.

Відповідно до п. 3.1 договору встановлено, що сума, визначена в договорі, становить 7 200 823,00 грн з ПДВ.

Пунктом 4.1 договору сторони встановили, що оплата за поставлений товар здійснюється не раніше 35-ти та не пізніше 45-ти календарних днів, після отримання підписаних сторонами оригіналів первинних документів, які підтверджують поставку товарів та які є підставою для оплати згідно умов договору.

Згідно з п. 5.1 договору поставка товарів в кількості, передбаченій п. 5.3. договору, здійснюється протягом 60 календарних днів з моменту укладення даного договору сторонами.

Датою поставки товарів вважається дата підписання сторонами або продавцем й структурним підрозділом - управлінням покупця видаткової накладної (п. 5.6 договору).

Відповідно до п. 10.1 договору, останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 01.04.2019, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

Як зазначає позивач, 09.07.2018 ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» отримало електронною поштою від відокремленого підрозділу відповідача - філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» скановану копію заявки, в якій відповідач згідно з договором № 034 від 05.07.2018 просила позивача відвантажити трубу сталеву безшовну гарячедеформовану 159x10 ДСТУ8731 сталь 202 100 кг. Заявку підписано начальником відділу МТП Гладій А.В. Жодного документу на підтвердження повноважень і компетенції ОСОБА_3 відповідачем позивачеві не надано. Його посадове становище і компетенція станом на момент отримання заявки позивачем не були встановлені. Крім того, в заявці було зазначено номер договору 034 замість /034.

У позовній заяві позивач вказує на те, що у зв`язку з неотриманням ним від відповідача оригіналу договору, оригіналу заявки на постачання із правильним номером договору, документів, що підтверджують посадове становище і компетенцію осіб, які підписували зі сторони позивача договір і заявку на постачання, ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» прийняло рішення про призупинення постачання товару до моменту отримання вказаних документів в оригіналі, а також до моменту підтвердження посадового становища і компетенції посадових осіб відповідача та до моменту з`ясування обставин заміни першої сторінки договору відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, 18.09.2018 та 16.10.2018 позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 7 200 823,00 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: № РН-0000063 від 16.10.2018 на суму 7 660,44 грн, № РН-0000052 від 18.09.2018 на суму 3 575 541,77 грн, № РН-0000051 від 18.09.2018 на суму 3 617 620,79 грн.

За твердженням позивача, 08.11.2018 відповідачем здійснено часткову оплату вартості товару на суму 5 993 162,56 грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача за вказаними накладними становить 1 207 660,44 грн.

Посилаючись на те, що відповідачем несвоєчасно здійснено оплату за поставлений позивачем товар, останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача основного боргу, 3% річних, пені, штрафу, а також суми забезпечувального внеску.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» та АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» вищевказаного договору було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку здійснити його оплату своєчасно та у повному обсязі.

При цьому, судом першої інстанції правомірно відхилені посилання позивача на підміну першого аркушу договору, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України «Про публічні закупівлі», замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, а саме, договір про закупівлю - протягом двох днів з дня його укладення.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір оприлюднений на веб-порталі Уповноваженого органу (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2018-04-13-002130-a) та є у вільному доступі.

Відповідно до п. 3 розділу VI Тендерної документації, проект договору викладено у Додатку № 4 тендерної документації. Учасник процедури закупівлі, який визнаний переможцем даних торгів та відносно якого оприлюднене повідомлення про намір укласти договір, здійснює підготовку проекту договору згідно додатку 4 цієї тендерної документації. При цьому:

- номер договору та дату його укладання учасник не зазначає (відповідні поля договору залишаються пустими);

- в преамбулі договору учасником заповнюються відомості лише про особу учасника, яка підписала проект договору. Інформація про особу замовника торгів, яка підпише договір, зазначає замовник після отримання проекту договору від учасника. Поля у проекті договору, підготовленого учасником, повинні бути достатньо вільними для того щодо замовник міг внести інформацію щодо свого підписанта договору рукописним методом;

- в пункті договору, в якому зазначається сума договору, учасник вказує суму своєї остаточної пропозиції, на підставі якої його було визначено переможцем. В разі, якщо учасник є платником ПДВ, у даному пункті договору зазначається відповідний розмір ПДВ;

- у розділі проекту договору «Місцезнаходження та банківські реквізити сторін» учасник вказує своє скорочене найменування, місцезнаходження, розрахункові реквізити, на які замовник буде здійснювати платежі по договору, найменування посади, прізвище та ініціали особи, яка підписала договір. На розсуд учасника він може вказати іншу інформацію (телефони контактних осіб, електронну адресу тощо);

- додатки до договору учасник готує відповідно до вимог тендерної документації, зокрема, із зазначенням цін, відповідно до яких його було визначено переможцем. При цьому дата та номер договору у таких додатках не зазначаються (відповідні поля залишаються пустими).

Проект договору та додатки до нього (у разі наявності таких) підписуються уповноваженою особою учасника, а її підпис скріплюється печаткою.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, посилання позивача на те, що відповідач самостійно вніс дату договору, його назву та машинописно зазначив підписанта договору зі своєї сторони, жодним чином не впливає на суть договірних зобов`язань сторін та на необхідність їх виконання.

Крім того, ані вимогами чинного законодавства України, ані вимогами тендерної документації не передбачено необхідності погодження з позивачем номеру та дати укладання договору.

Доводи позивача про те, що відповідачем зазначено інший строк постачання товару, відмінний від строку, зазначеного в оголошенні і в повідомленні про намір укласти договір (60 календарних днів з моменту укладення договору замість 31.12.2018), також правомірно відхилені місцевим господарським судом як такі, що суперечать обставинам справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що проект договору було викладено у Додатку №4 тендерної документації «Проект договору про закупівлю», відповідно до п. 5.1. якого поставка товарів в кількості, передбаченій п. 5.3. договору, здійснюється протягом 60 календарних днів з моменту укладення даного договору сторонами.

При цьому, зазначений пункт є ідентичним п. 5.1. укладеного між сторонами договору, який міститься на сайті уповноваженого органу та долучений позивачем до позовної заяви.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови п. 5.1 договору в частині строків поставки товарів є ідентичними вимогам тендерної документації та не суперечать їм, а позивач мав право та можливість ознайомитись з тендерною документацією та проектом договору до неї.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач зобов`язаний був виконати обов`язок з поставки товару до 03.09.2018 (включно).

Посилання позивача на те, що ним було прийнято рішення про призупинення постачання товару, оскільки позивачем не було отримано від відповідача оригіналу договору, оригіналу заявки на постачання з правильним номером договору, документів, що підтверджують посадове становище і компетенцію осіб, які підписували зі сторони позивача договір і заявку на постачання, правомірно відхилені судом першої інстанції як необґрунтовані, оскільки, умовами договору не передбачено обов`язку відповідача щодо надання позивачеві будь-яких заявок, а тому надання чи ненадання зі сторони відповідача та отримання чи неотримання позивачем будь-яких заявок не впливає на обов`язок останнього здійснити поставку товару в повному обсязі протягом 60 календарних днів з моменту укладення договору сторонами.

Крім того, умовами договору не передбачено право позивача на призупинення поставки товарів.

На виконання взятих на себе зобов`язань за договором, позивач поставив, а відповідач прийняв без зауважень та заперечень товар за видатковими накладними № РН-0000063 від 16.10.2018, № РН-0000052 від 18.09.2018, № РН-0000051 від 18.09.2018 на загальну суму 7 200 823,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у договорі (п. 4.1) погоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється не раніше 35-ти та не пізніше 45-ти календарних днів, після отримання підписаних сторонами оригіналів первинних документів, які підтверджують поставку товарів та які є підставою для оплати згідно умов договору.

У позовній заяві позивач зазначив, в порушення умов договору, відповідач лише частково оплатив товар за вказаними вище накладними на суму 5 993 162,56 грн, у зв`язку з чим заборгованість АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма» «Укргазпромбуд» перед ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» становить 1 207 660,44 грн.

Разом з тим, з долучених до позовної заяви банківських виписок вбачається, що відповідачем сплачено на рахунок позивача 6 000 823,00 грн.

За таких обставин, як правильно встановлено судом першої інстанції, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 1 200 000,00 грн, а не 1 207 660,44 грн, як просить позивач у позовній заяві, оскільки при поданні позовної заяви позивачем безпідставно не враховано оплату в розмірі 7 660,44 грн.

При цьому, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно відхилені посилання відповідача на порушення позивачем строку поставки товару, у зв`язку з чим відповідачем нараховані штрафні санкції, що, на думку відповідача, є підставою для відстрочення виконання своїх зобов`язань з оплати вартості поставлених товарів у відповідності до п. 6.2.6 договору.

Так, відповідно до п. 6.2.6 договору покупець має право відстрочити виконання своїх зобов`язань з оплати товарів за цим договором у разі наявності простроченого виконання зобов`язань продавця за цим чи іншими діючими договорами з покупцем або за штрафними санкціями, передбаченими цим чи іншими договорами, до моменту належного виконання продавцем таких зобов`язань.

Однак, вищевказаним пунктом 4.1 договору чітко встановлено відповідний строк оплати товару відповідачем після отримання підписаних сторонами оригіналів первинних документів, які підтверджують поставку товарів та які є підставою для оплати згідно умов договору.

Крім того, вказана умова договору не ставиться в залежність від обов`язку продавця сплатити штрафні санкції, а також умовами договору, у тому числі пунктом 6.2.6 договору, не встановлений строк оплати штрафних санкцій

У даному випадку сплата позивачем штрафних санкцій перед відповідачем за прострочення поставки товару, за наявності підписаних сторонами видаткових накладних без зауважень та заперечень, не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність або відсутність факту нарахування та сплати позивачем штрафних санкцій за порушення строків поставки не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість фактично отриманого товару відповідно до п. 4.1 договору.

При цьому, судом першої інстанції правомірно враховано, що сплата за поставлений товар та оплата штрафних санкцій за прострочення поставки товару є самостійними зобов`язаннями, незалежними один від одного.

Місцевий господарський суд обґрунтовано вказав на те, що наявність правових підстав для стягнення з позивача штрафних санкцій та несплата таких штрафних санкцій позивачем в добровільному порядку не позбавляє відповідача права та можливості звернутись з відповідним позовом до суду.

За наведених обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на викладене в оскаржуваному рішенні припущення стосовно того, що у разі невикористання свого права відповідачем, позивач може опинитись у ситуації, коли строк оплати за товар так і не настане у зв`язку з відмовою добровільно оплатити штрафні санкції (якщо вони є завищеними, невірно порахованими тощо), що суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, враховуючи умови договору та приписи законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оплата за поставлений товар, з урахуванням п. 4.1 договору, не може ставитись в залежність від виконання або невиконання позивачем в добровільному порядку умов договору щодо сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк оплати відповідно до даного договору настав, доказів оплати поставленого за спірними видатковими накладними товару відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню частково у сумі 1 200 000,00 грн.

Крім суми основного боргу, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 216 024,69 грн забезпечувального внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п. 6.2 розділу VI Тендерної документації з метою забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем щодо кількості, якості та строків поставки окремих партій товарів, 03.07.2018 позивачем платіжним дорученням № 248 перераховано на поточний рахунок відповідача 216 024,69 грн забезпечувального платежу.

Відповідно до п. 7.10 договору виконання зобов`язань продавця за даним договором забезпечується грошовими коштами в розмірі 216 024,69 грн на умовах, визначених п. 6 «Забезпечення виконання договору про закупівлю» Розділу VI «Результати торгів та укладання договору про закупівлю» тендерної документації на закупівлю товарів за номером закупівлі UA-2018-04-13-002130-a.

Пунктом 7.11 договору встановлено, що у разі невиконання чи неналежного виконання продавцем взятих на себе зобов`язань за даним договором, покупець має право звернути повністю або частково стягнення на грошові кошти, зазначені в п. 7.10. даного договору за своїм одностороннім рішенням.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе згідно з договором зобов`язань по поставці товару, відповідач прийняв рішення щодо звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 216 024,69 грн, сплачені позивачем на користь відповідача в якості забезпечення виконання договору про закупівлю.

Відповідно до п. 6.7 розділу VI Тендерної документації, забезпечення виконання договору не повертається покупцем продавцеві у разі, зокрема, невиконання чи неналежного виконання продавцем взятих згідно договору зобов`язань щодо строків поставки товарів, що є предметом даної закупівлі.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач свої зобов`язання з поставки повинен був виконати у строк до 03.09.2018 (включно), однак, поставка товарів відбулась 18.09.2018 та 16.10.2018, тобто з порушенням строків, встановлених договором.

З урахуванням викладеного, враховуючи одностороннє рішення відповідача щодо звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 216 024,69 грн, а також враховуючи неналежне виконання позивачем умов договору щодо строків поставки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для повернення забезпечувального платежу позивачеві, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань з оплати товару, позивач також просив стягнути з відповідача 101 443,48 грн пені та 84 536,23 грн штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з тим, з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Як встановлено судом першої інстанції, умовами укладеного договору сторони не передбачили відповідальності у вигляді штрафу та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати поставлених товарів.

Водночас, посилання позивача на приписи ч. 2 ст. 231 ГК України, як на підставу для стягнення з відповідача пені та штрафу, на переконання колегії суддів правомірно відхилені місцевим господарським судом, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку відповідачем порушене грошове зобов`язання, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 101 443,48 грн пені та 84 536,23 грн штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, у зв`язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача нараховані на суму боргу 3% річних у розмірі 8 337,82 грн за період 21.11.2018 по 12.02.2019.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

При цьому, посилання відповідача на те, що пунктом 7.9. договору сторони передбачили неможливість стягнення позивачем з відповідача 3% річних у разі порушення останнім взятих на себе грошових зобов`язань, правомірно відхилені місцевим господарським судом, з огляду на наступне.

Пунктом 7.9 договору сторони погодили, що в разі порушення покупцем зобов`язань по сплаті вартості товарів він не несе відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, стаття 625 ЦК України міститься в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Приписи ст. 625 ЦК України дають підстави стверджувати, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних, однак, сторонам не надано право відмови від застосування вказаної норми.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у договорі застереження про звільнення покупця від відповідальності за порушення строків оплати товару не звільняє його від відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки норма ч. 1 ст. 625 цього Кодексу є імперативною і не передбачає жодних винятків.

Разом з тим, перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, місцевим господарським судом правильно встановлено, що він є арифметично невірним, оскільки при розрахунку 3% річних позивачем в суму боргу включено борг за накладною №РН-0000063 від 16.10.2018 на суму 7 660,44 грн, строк оплати за якою настав 30.11.2018.

Враховуючи, що 30.11.2018 відповідачем здійснено оплату за вказаною накладною, суд першої інстанції правильно вказав на відсутність прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 7 660,44 грн, у зв`язку з чим правильним є нарахування 3% річних на суму боргу в розмірі 1 200 000,00 грн за період, визначений позивачем з 21.11.2018 по 12.02.2019.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вказаної вимоги, а саме, стягнення 3% річних у сумі 8 284,93 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» на користь ТОВ «ТД «Трубоізолкомплект» 1 200 000,00 грн основного боргу, 8 284,93 грн 3% річних. В іншій частині позову необхідно відмовити.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 -IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Будівельно-монтажна фірма «Укргазпромбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/17328/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/17328/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.07.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук