ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Справа№ 911/2867/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

секретар судового засідання: Денисюк І.Г.

за участю представників

позивача: Шестаков Ю.В.;

відповідача: Лозицька О.Л.;

розглянувши апеляційну скаргу Васильківської міської ради Київської

області

на рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2019

у справі №911/2867/18 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Васильківської міської ради Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк"

про визнання недійсним державного акта серія ІІ-КВ №000487-33,

скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації та скасування в Державному реєстрі речових прав записів про права на постійне землекористування

ВСТАНОВИВ:

Васильківська міська рада (далі за текстом - позивач) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк" (далі за текстом - відповідач), в якому просила:

- визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ №000487-33, виданий Акціонерному товариству "Маяк" 16.11.2001 Васильківською міською радою народних депутатів;

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію від 28.04.2016 за відповідачем щодо земельної ділянки площею 0,4900 га кадастровий номер :10:023:0034, місце розташування: Київська область, м. Васильків, вул. Чехова, 8, а також земельної ділянки площею 0,0826 га кадастровий номер :10:0231:0017, місце розташування: Київська область, м. Васильків, вул. Володимирська, 92;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про інше речове право №19528764 та №19528046 щодо права постійного користування земельними ділянками площею 0,49га та ,08га за відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що право постійного користування спірними земельними ділянками припинилось, оскільки рішенням позивача від 13.02.2004 326-08-XXIV визнано таким, що втратив чинність, державний акт серії ІІ-КВ №000487-33 на право постійного користування землею, виданого Акціонерному товариству "Маяк", та передано вказаному товариству в оренду терміном на п`ять років земельні ділянки площею 0,4900 га по вул. Чехова, 8 та площею 0,032 га по вул. Володимирська, 92 у м. Василькові, які використовувалися ним на підставі договорів оренди з 21.03.2005 по 23.02.2017.

За твердженням позивача, з витягів з Державного земельного кадастру від 28.09.2018 він довідався, що спірне земельні ділянки 28.04.2016 зареєстровані за відповідачем на праві постійного користування відповідно до державного акта на право постійного користування землею серія ІІ-КВ №000487-33, виданого Акціонерному товариству "Маяк" 16.11.2001 Васильківською міською радою народних депутатів, а тому названий державний акт на право постійного користування землею слід визнати недійсним та скасувати вчинені 28.04.2016 на підставі цього державного акт реєстраційні записи.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про те, що позивачем не вказано та не доведено жодного порушення законодавства або прав осіб на момент видачі державного акта. До відповідача, як правонаступника АТ "Маяк", перейшли право власності на об`єкти нерухомості на спірних земельних ділянках і право постійного користування земельними ділянками. При цьому відповідач не подавав заяву про добровільну відмову від права постійного користування вказаними в державному акті земельними ділянками, а укладення договору оренди не є підставою припинення права постійного користування землею. Окрім того, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.03.2019 у справі №911/2867/18 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано тим, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Зміна умов щодо подальшого користування земельними ділянками, в тому числі і укладення договору оренди земельної ділянки, не є підставою для визнання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою недійсним. Докази звернення відповідача із заявою про добровільну відмову від право постійного користування земельними ділянками та докази припинення у встановленому законом порядку такого права відсутні.

Також місцевий господарський суд зазначив, що державна реєстрація не є способом набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а є лише засобом підтвердження таких фактів. Позивачем заявлені вимоги про скасування державної реєстрації за відповідачем права постійного користування земельними ділянками, як похідні від вимоги (і як наслідок) визнання недійсним державного акта. Водночас позивачем не оспорюються дії відповідних реєстраційних служб при вчиненні цих записів, вони не вказані як відповідачі за позовом, докази порушення встановленого законом порядку вчинення цих дій відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2019 у справі №911/2867/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення.

Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- рішення позивача щодо передачі відповідачу в оренду спірних земельних ділянок є чинними, що свідчить про невірний висновок суду про відсутність доказів звернень відповідача з приводу добровільної відмови від права постійного користування земельними ділянками;

- внаслідок укладення між сторонами договору оренди відбулася зміна правового титулу майна з права постійного користування на право оренди за договором, а також погашення державного акту на право постійного користування землею;

- судом невірно застосовано норм ст. ст. 116, 126, 203 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 щодо вимог про визнання державного акту недійсним, оскільки вказана редакція не діяла на дату видачі спірного державного акту ;

- до теперішнього часу технічна документація із землеустрою щодо права постійного користування спірними земельними ділянками позивачем не затверджувалася;

- заявлені відповідачем витрати на правову допомогу у сумі 25 000,00 грн. є необґрунтованими.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити оскаржуване рішення суду без змін, оскільки позивачем не наведено підстав, які б могли свідчити про недійсність оспорюваного ним державного акту на право постійного користування землею, а також доказів припинення права постійного користування відповідачем вказаними у державному акті земельними ділянками. Оскільки позивачем в апеляційній скарзі не наведено обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції, підстави для зміни чи скасування рішення у даній справі відсутні.

В судовому засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2019 у справі №911/2867/18 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Рішеннями виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів від 21.05.1998 №41 та від 18.06.1998 №88 надано Акціонерному товариству "Маяк" у постійне користування земельні ділянки у м. Василькові по вул. Володимирській, 92 площею 0,03 га та по вул. Чехова,8 площею 0,49 га, про що 16.11.2001 видано державний акт серія ІІ-КВ №000487 на право постійного користування землею (площа 0,523 га), який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №33.

25.03.2003 виконавчим комітетом Васильківської міської ради прийнято рішення №152, яким затверджено графік переоформлення у встановленому порядку на право власності або оренди земельних ділянок, що знаходяться у постійному користуванні громадян та юридичних осіб і повинні бути переоформлені до 01.01.2005.

В подальшому рішенням Васильківської міської ради від 13.02.2004 №26-08-XXIV визнано таким, що втратив чинність державний акт серія ІІ-КВ №000487-33 на право постійного користування земельними ділянками АТ "Маяк" та вирішено передати в оренду вказаному товариству терміном на п`ять років земельні ділянки загальною площею 0,523 га, в тому числі по вул. Чехова, 8 площею 0,491 га для побутового приміщення та гаражу і по вул. Володимирській, 92 площею 0,032 га для адмінприміщення та складу.

Між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, згідно з вищевказаним рішенням від 13.02.2004 №26-08-XXIV, укладено договір оренди строком дії на 5 років, зареєстрований Васильківським відділом Київської філії центру ДЗК 21.03.2005 за №91.

23.02.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договори оренди вищезгаданих земельних ділянок, які були зареєстровані відділом Держкомзему у м. Васильків за №00126 і №00127.

Відомості про реєстрацію за відповідачем права постійного користування земельними ділянками комунальної форми власності, розташованими у Київській області, Васильківському районі, м. Василькові по вул. Чехова, 8, площею 0,4900 га, кадастровий номер :10:023:0034, та по вул. Володимирській, 92, площею 0,0826 га, кадастровий номер :10:0231:0017, містяться у Державному земельному кадастрі, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Спір у даній справі стосується з`ясування питань щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним державного акту на право постійного користування відповідачем вищезгаданими земельними ділянками, а також скасування відповідних реєстраційних записів щодо такого права відповідача.

Відповідно до ст. ст. 122, 123, 125 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку.

Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ст. 126 Земельного кодексу України).

З наведеного слідує, що державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є правовстановлюючим документом, тобто, правочином, підставами недійсності якого відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності підстав, які б зумовлювали недійсність оспорюваного ним державного акту про право постійного користування землею, зокрема: невідповідність названого державного акту законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у осіб, які вчинили цей правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасників правочину та його невідповідність їх внутрішній волі. В даному випадку спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а саме надання земельних ділянок у постійне користування.

Підставою для видачі державного акту на право постійного користування землею слугували відповідні рішення органу місцевого самоврядування, видані в межах наданих йому повноважень, що відповідає вимогам вищезгаданих норм Земельного кодексу України.

В апеляційній скарзі позивач зазначав про те, що внаслідок укладення між сторонами договору оренди відбулася зміна правового титулу майна з права постійного користування на право оренди за договором, а також погашення державного акту на право постійного користування землею.

Однак зміна умов подальшого користування земельними ділянками, зокрема укладення договору оренди земельної ділянки, не є підставою для визнання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою недійсним.

Так, ст. 141 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час передачі земельних ділянок в оренду АТ "Маяк" та на час прийняття місцевим господарським судом рішення у даній справі) визначає наступні підстави припинення права користування земельною ділянкою: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

При цьому судом враховано, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земельного кодексу України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Великою палатою Верховного Суду викладено у постанові від 30.05.2018 у справі №923/466/17|12-89гс18 правову позицію, згідно з якою, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140-149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

З усіх підстав припинення права користування земельною ділянкою, визначених у ст. 141 Земельного кодексу України, до спірних правовідносин може бути застосована лише добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

В даному випадку відсутні докази звернення відповідача у встановленому законодавством порядку до позивача, як повноважного представника власника земельних ділянок, із заявою про добровільну відмову від право постійного користування земельними ділянками, вказаними у оспорюваному позивачем державному акті серії ІІ-КВ №000487 , а також докази припинення такого права відповідача.

Посилання скаржника на заяву директора ТОВ «Маяк» Карпенка І.В. від 30.06.2010 відхиляється колегією суддів, оскільки вказана заява стосується продовження строку дії орендних правовідносин сторін і не може трактуватися, як добровільна відмова від права постійного користування землею.

Відносно рішення позивача від 13.02.2004 №26-08-XXIV, яким визнано таким, що втратив чинність державний акт серія ІІ-КВ №000487-33 на право постійного користування земельними ділянками АТ "Маяк", то воно прийнято з ініціативи самого позивача на виконання попередньо затвердженого ним графіку переоформлення права постійного користування земельними ділянками з посиланням на п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Однак на час прийняття вказаного рішення позивачем відповідач не звертався із заявою про припинення права постійного користування землею, а також не існувало законодавчо визначеного порядку і способу здійснення процедури переоформлення права постійного користування.

Твердження скаржника про те, що до теперішнього часу технічна документація із землеустрою щодо права постійного користування спірними земельними ділянками не затверджувалася відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи наявна технічна документація по складанню державного акту на право постійного користування відповідачем земельними ділянками, розташованими у Київській області, Васильківському районі, м. Василькові по вул. Чехова, 8 та по вул. Володимирській, 92, затверджена рішеннями виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №88 від 18.06.1998 та №41 від 21.05.1998.

Колегією суддів враховано, що місцевий господарський суд послався на норми Земельного кодексу України в редакції, яка не набула чинності на дату видачі державного акту. Водночас позивач не посилається в позові та в апеляційній скарзі на будь-які порушення, допущені під час видачі названого державного акту, не оскаржує правомірність його видачі, не має будь-яких претензій до підстав, порядку його видачі, а вказує на недійсність акта у зв`язку з укладенням з відповідачем договорів, у зв`язку з чим посилання місцевого господарського суду на норми Земельного кодексу України, який не набув чинності на момент видачі оспорюваного державного акту, не впливає та не змінює висновків суду в цій частині вимог.

За наведених обставин в їх сукупності, колегія суддів не вбачає наявності підстав, які б слугували передумовою для визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №000487-33, виданого Акціонерному товариству "Маяк" 16.11.2001, у зв`язку з чим в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Відносно решти позовних вимог про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації за відповідачем земельних ділянок площею 0,4900 га кадастровий номер :10:023:0034 та площею 0,0826 га кадастровий номер :10:0231:0017, розташованих у м. Васильків по вул. Чехова, 8 та вул. Володимирській, 92, а також скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право постійного користування вказаними земельними ділянками за відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.

В ст. 2 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З наведеного слідує, що державна реєстрація не є способом набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а фактично є засобом підтвердження таких фактів.

Відмовляючи в задоволення вимог позивача про скасування відповідних реєстраційних дій щодо права постійного користування землею за відповідачем, місцевий господарський суд виходив з того, що вказані вимоги є похідними від вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею серія ІІ-КВ №000487-33, виданого відповідачу 16.11.2001.

В апеляційній скарзі позивач зазначав, що названі вимоги не є похідними від вимоги про недійсність державного акту на право постійного користування землею, а є окремими, самостійними вимогами позивача.

Водночас, позивачем не оспорюються безпосередньо дії реєстраційних служб при вчиненні цих записів, не визначено процесуальний статус цих служб, як відповідачів, а також не наведено обґрунтування з доданими доказами на підтвердження порушення реєстраційними службами встановленого законом порядку вчинення оспорюваний позивачем реєстраційних дій, що у сукупності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду по суті спору у даній справі.

Скаржник також зазначав про те, що заявлені відповідачем витрати на правову допомогу у сумі 25 000,00 грн. за розгляд справи у місцевому господарському суді є необґрунтованими.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що враховуючи принцип змагальності сторін у господарському судочинстві відповідно до ст. 13 ГПК України, суд при здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не зменшує з власної ініціативи розмір таких витрат, оскільки обов`язок доведення їх неспівмірності у розумінні положень ч.4 ст. 126 ГПК України покладено на сторону, яка за результатами розгляду справи по суті повинна понести тягар компенсації таких витрат іншій стороні у справі, яка їх сплатила (аналогічна правова позиція наведена у додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №922/749/18).

Відповідачем надано до справи матеріали, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що відповідає вимогам ч.3 ст. 126 ГПК України та є передумовою для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Натомість скаржником не доведено неспівмірність вищевказаних витрат, не наведено належного обґрунтування та не надано відповідних доказів з цього приводу, у зв`язку з чим доводи скаржника в цій частині відхиляються колегією суддів, як непереконливі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає і витрати по сплаті судового збору за її подання, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Васильківської міської ради Київської області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 18.03.2019 у справі №911/2867/18 - без змін.

2. Матеріали справи повернути Господарському суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку і строки, встановлені ГПК України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 01.07.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир