СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа №922/3443/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя Россолов В.В.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників:

позивача Ворожбьянова А.М., посв. №1787, дійсне до 31.12.2020, дов. №08-21/1/2-19 від 02.01.2019,

відповідача Олесіва Н.Я., посв. адв. №001008 від 27.03.2015, ордер серія ХВ №1246 від 02.01.2019, договір б/н від 27.12.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М» (вх.№1600Х/1 від 21.05.2019) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.04.2019 (м. Харків, суддя Калантай М.В., повний текст рішення складено 26.04.2019) у справі №922/3443/18,

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М», м. Харків,

про стягнення 1564200,94 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М» про стягнення 1564200,94 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач у період з 01.09.2017 по 30.11.2018 не сплачував грошові кошти за користування частиною земельної ділянки площею 6990,08 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Харків, вул. Морозова, 13, яка належить територіальній громаді м. Харкова, і відповідно до статей 1212-1214 ЦК України зобов`язаний відшкодувати безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 1564200,94 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.04.2019 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М» на користь Харківської міської ради 1564200,94 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, 23463,01 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.04.2019 по справі №922/3443/18 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити; стягнути з позивача судовий збір у розмірі 35194,52 грн за подачу апеляційної скарги.

В обґрунтування своєї позиції по справі, відповідач зазначає, що позивачем не надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки площею 2,7446 га за адресою: м. Харків, вул. Морозова, буд. 13 як об`єкта цивільних прав у розумінні статі 79-1 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Також апелянт зазначає, що позивачем до суду не надано витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та документи, які дають змогу встановити власників (суб`єктів права) на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим позивач, не має права наполягати на застосуванні до спірних правовідносин ст. 206 Земельного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 12.06.2019. Призначено справу до розгляду на 19.06.2019.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 розгляд справи відкладено; призначено судове засідання на 03.07.2019.

Від позивача надійшли пояснення у справі (вх.№6217 від 03.07.2019), які долучено до справи.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 03.07.2019 представник відповідача вимоги скарги підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник позивача проти вимог скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Згідно наявної у справі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на нежитлові приміщення підвалу №38, 38а, нежитлові приміщення 1-го поверху №54, 61, 62, 63а, антресолі 1-го поверху №104, 109 загальною площею 8342,2 кв.м. в будівлі літ.»Х-4» по вул. Морозова, 13 у м. Харкові з 29.08.2017 зареєстроване за TOB «Медея-М» () на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2017 № 1246.

Отже, відповідач з 29.08.2017 є власником частини нежитлових приміщень в будівлі літ.»Х-4» по вул. Морозова, 13 у м. Харкові.

Також з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається наявність інших власників нежитлових приміщень у даному об`єкті нерухомості, а саме: TOB Фірма «СКС» () та TOB «Глобал Інвест Капітал» ().

Відповідно до вищезазначеної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та листа Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 13.04.2018 №19-20-0.23,08-1162/116-18 речові права відповідача або інших осіб на земельну ділянку по вул. Морозова, 13 у м. Харкові не зареєстровані.

Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст.ст.12, 80, 83 Земельного кодексу України, земельна ділянка площею 2,7446га по вул. Морозова, 13 у м. Харкові перебуває у власності територіальної громади міста Харкова.

03.12.2018 головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Сипало О.А., за участі інженера-геодезиста ОСОБА_1 (кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста від 05.10.2015 №012901) та інженера-землевпорядника ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат від 08.02.2018 №013297), проведено обстеження земельної ділянки вул. Морозова, 13 у м. Харкові.

В ході обстеження на місцевості встановлено, що дана земельна ділянка використовується TOB фірма «СКС», ТОВ «Глобал Інвест Капітал» та ТОВ «Медея-М» для експлуатації та обслуговування належних їм нежитлових приміщень в будівлі літ.»Х-4».

За результатами обстеження складено відповідний Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки.

Позивачем в позові визначено, що відповідач з моменту набуття права власності на частину нежитлових приміщень в будівлі літ.»Х-4» і по теперішній час використовує земельну ділянку площею 6990,08кв.м. (частка від 2,7446га) по вул.Морозова, 13 у м. Харкові без виникнення права власності або користування нею та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України. При цьому, оскільки власниками нежитлових приміщень в будівлі літ.»Х-4» є відповідач та TOB фірма «СКС», ТОВ «Глобал Інвест Капітал» і всі ці суб`єкти господарювання спільно використовують земельну ділянку для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, позивач визначив площу земельної ділянки, яка використовується безпосередньо відповідачем, пропорційно до площі належних йому нежитлових приміщень. В результаті цього позивач визначив, що відповідачем використовується частка земельної ділянки в розмірі 6990,08кв.м. від загальної площі земельної ділянки (27446кв.м.).

Відповідно до листа Головного управління ДФС у Харківській області від 05.04.2018 №7308/9/20-40-12-03-19 відповідач не значиться платником плати за землю.

Посилаючись на те, що відповідач не набув у встановленому порядку належних прав власності або користування на дану земельну ділянку та не сплачує грошові кошти за користування нею у встановленому законодавством розмірі, позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з даним позовом, в якому на підставі статей 1212-1214 ЦК України просив стягнути з відповідача 1564200,94грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.09.2017 по 30.11.2018.

16.04.2019 Господарським судом Харківської області ухвалене рішення, яким позов задоволено в повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи зі змісту зазначених статей, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що право власності чи право користування на відповідну земельну ділянку було зареєстровано за попереднім власником будівлі, що дало б можливість стверджувати про перехід права власності чи права користування відповідачу на земельну ділянку, на якій вони розміщені, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

Таким чином, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що відповідач правомірно володіє лише частиною нежитлових приміщень в будівлі літ.»Х-4» і по теперішній час використовує земельну ділянку по вул. Морозова, 13 у м. Харкові. Проте відповідне право щодо вказаної земельної ділянки за відповідачем не зареєстровано.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Однак, в матеріалах справи відсутні, сторонами не надано доказів державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Харківська міська рада, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалась на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 1564200,94 грн, зауважила, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період з 01.09.2017 по 30.11.2018, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаних грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Зважаючи на те, що відповідачем не оформлено права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою, отже, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для відповідача як землекористувача є орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 Податкового кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права на земельну ділянку ТОВ «Медея-М», зокрема укладення договору оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права. Перехід до особи права власності на нерухоме майно надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов`язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки.

Таким чином, із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ТОВ «Медея-М» виник й обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Цього обов`язку відповідач не виконав, а, отже, без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.

З огляду на викладене, ТОВ «Медея-М», як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відновлення порушених прав ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні даного спору, слід перевірити, з урахуванням наданих позивачем доказів, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав. Відповідний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2019 у справі №922/902/18.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

З приписів наведеної норми вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ч. 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, позивач, в порушення вимог статті 77 ГПК України не надав відомостей про внесення земельної ділянки, визначеної в акті обстеження від 03.12.2018, площею 2,7446 га по вул. Морозова, 13, м. Харків до Державного земельного кадастру або доказів її формування до 2004 року.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка площею 2,7446 га по вул. Морозова, 13 у м. Харкові, на якій, в тому числі, розташовані нежитлові будівлі, що належать відповідачу, та за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, була сформована як об`єкт цивільного права протягом зазначеного позивачем періоду з 01.09.2017 по 30.11.2018.

Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою вул. Морозова, 13 у м. Харкові від 03.12.2018 є неналежним доказом, наданим в обґрунтування площі земельної ділянки, якою користується відповідач, з огляду на наступне.

Згідно вказаного акту, ТОВ Фірма «СКС», ТОВ «Глобал Інвест Капітал», ТОВ «Медея-М» використовують земельну ділянку площею 2,7446 га по вул. Морозова, 13 у м. Харкові.

Разом з тим, матеріали справи не містять свідчень який саме розмір земельної ділянки використовує відповідач. З наданих позивачем документів вбачається, що за адресою по вул. Морозова, 13 у м. Харкові є також нежитлові будівлі, що належать ТОВ Фірма «СКС», ТОВ «Глобал Інвест Капітал», а розрахунок займаної площі зроблений лише шляхом поділу 27446 кв.м. арифметичним шляхом.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів зайняття земельної ділянки відповідачем саме площі 6990,08 кв.м в період з 01.09.2017 по 30.11.2018.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).

Відповідно до частини 2 статті 20 і частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, для вирішення даного спору встановленню підлягали обставини щодо площі спірної земельної ділянки, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, та нормативна грошова оцінка, яка є необхідною для визначення розміру позовних вимог та їх обґрунтованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Колегія суддів зазначає, що позовні вимоги у справі Харківською міською радою документально не обґрунтовані, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування займаної площі земельної ділянки, яка використовується відповідачем, отже, і розрахунку нормативної грошової оцінки землі ґрунтується на припущеннях і приблизних показниках, оскільки будь-яких обставин, які б свідчили про те, що земельна ділянка за наведеною вище адресою є об`єктом права, належними і допустимими доказами позивачем доведено не було.

За обставин недоведеності позивачем розміру земельної ділянки, яка використовується відповідачем, а також недоведеності розміру заявленої до стягнення з відповідача суми безпідставно збережених коштів, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

У відповідності до статті 129 ГПК України, розподіл суми судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.1, 3 ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.04.2019 у справі №922/3443/18 скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Харківської міської ради (м-н. Конституції, 7, м. Харків, 61003, ідентифікаційний код 04059243) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Медея-М» (вул. Морозова, 13, м. Харків, 61036, ідентифікаційний код 39067345) 35194,52 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.07.2019

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.В. Россолов