ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Справа№ 910/1936/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача : Лялюк Л.В. дов.№062/15/1/03-172 від 11.01.2019р.;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 (повний текст складено 22.04.2019)

у справі №910/1936/19 (суддя Данилова М.В.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

про стягнення 278 352, 21 грн.,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Комунальне підприємство "Київжитло-спецексплуатація" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (далі - відповідач) про стягнення 278 352, 21 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушуються зобов`язання за договором про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/644 від 22.06.2015 року щодо оплати вартості права користування частиною даху будівлі комунальної власності.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що він відмовився від розміщення свого обладнання на об`єкті, про що неодноразово повідомляв позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 квітня 2019 року позов задоволено.

З Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" стягнуто 278352,21грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він відмовився від розміщення обладнання на об`єкті сервітуту; у договорі відсутній предмет договору; акт розміщення обладнання на умовах сервітуту не був підписаний відповідачем у зв`язку із прийняттям рішення про відмову від розміщення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що при укладенні договору сторонами дотримано норм чинного законодавства, договір є чинним, його не було розірвано та не визнано недійсним у передбаченому законом порядку, а тому він є обов`язковим для сторін; на адресу позивача акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту не надсилався, тому, на думку позивача, доводи апелянта про припинення договору сервітуту та недійсність договору не знаходять свого документального підтвердження; відповідно до п. 9.2 договору жодна із сторін не повідомляла одна одну про закінчення строку дії договору, тому договір є пролонгованим - до 19.10.2019.

Відповідач (апелянт) був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду, представника у судове засідання не направив, що не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 22 червня 2015 року між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація", як підприємством, та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна", правонаступником якого є відповідач - Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна", як сервітуарієм, було укладено договір №БМС-06-Б/644 про встановлення сервітуту (далі - договір).

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 Договору сервітуарію надано право обмеженого користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2. Договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку 1 до даного Договору (АДРЕСА_1, надалі - об`єкт розміщення) для розміщення сервітуарієм обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (надалі - обладнання) у визначеному сторонами місці відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (Додаток № 2 до даного договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору встановлення сервітуту підприємством сервітуарію для розміщення обладнання в місцях, вказаних в Додатку №1 до цього Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору.

Пунктом 2.2 Договору встановлено, що розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в Додатку №1 до даного Договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами Акту розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку №3 до даного Договору.

Згідно з п.п. 3.1, 3.5 Договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов договору; нарахування плати починається з моменту дії Договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в Додатку №4 до даного Договору.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору передбачено, що розрахунок щомісячної плати за кожен об`єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться в Додатку № 1 до даного Договору; щомісячний розмір плати за даним Договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку.

Відповідно до п.3.3 Договору на момент підписання даного Договору щомісячна плата становить 5 526, 03 грн., в тому числі ПДВ 921 грн.

Пунктом 3.10 передбачено, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін до розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати, визначеної у Додатку №1 до Договору.

Пунктом 9.1 Договору визначено строк його дії - з 03.08.2015р. до 02.08.2016 року.

Додатковою угодою № 1 до Договору від 03.08.2015 року внесено зміни до пункту 9.1 Договору та визначено строк дії Договору з 19.10.2015 року до 18.10.2016 року.

Пунктом 9.2 Договору передбачено, що у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на календарний рік на тих же умовах.

Враховуючи те, що згідно з пунктом 9.2 Договору ні одна із сторін не повідомляла іншу про закінчення строку дії Договору, Договір є пролонгованим до 18.10.2019 року.

Відповідно до п. 9.3 Договору припинення користування об`єктом розміщення на умовах угоди оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту № 4 до Договору. Акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту за Договором сторонами не підписувався.

Оскільки, за доводами позивача, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором щодо здійснення своєчасної плати, у нього виникла заборгованість, яка станом на 26.09.2018 року складала 278 352,21 грн. за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року.

Заперечуючи проти позову, як у відзиві на позовну заяву, так і у апеляційній скарзі, відповідач посилався на те, що він майже одразу після укладання вказаного договору відмовився від розміщення будь-якого обладнання на об`єкті, про що неодноразово повідомляв позивача, а тому у зазначеному договорі відсутній саме предмет договору, що відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, унеможливлює існування господарського договору як такого. При цьому, відповідачем не був підписаний акт розміщення обладнання на умовах сервітуту, у зв`язку з прийняттям рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті розміщення.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/644 від 22.06.2015 року.

Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст. 402, ч.ч. 1, 3 ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Нормами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору встановлено обов`язок відповідача сплачувати позивачу щомісячну плату за користування об`єктом розміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції встановив, що на виконання умов договору сервітуту позивач надав відповідачу обмежене право користування частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення відповідачем обладнання базових станцій стільникового зв`язку.

Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати вартості користування майном виконав неналежним чином, а саме - вартість за користування сервітутом за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 у сумі 278352,21 грн. не сплатив, що підтверджуються наявними у справі копіями рахунків на оплату та актами наданих послуг за вказаний період, направленими за адресу відповідача, копіями поштових чеків та описів вкладення, а також розписками ПрАТ "ВФ Україна" про отримання нарочно вказаних рахунків та актів наданих послуг.

Відповідач не спростував факту отримання вказаних рахунків та актів надання послуг.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що відразу після укладення договору в одностронньому порядку прийняв рішення про відмову від розміщення обладнання на об`єкті, у зв`язку із чим не здійснював оплату наданого йому позивачем сервітуту, а як на підставу недійсності договору відповідач посилається на відсутність факту розміщення ним обладнання у визначеному п.1.1 Договору місці.

Однак, апеляційний господарський суд не приймає вказані доводи як обставину, що звільняє відповідача від обов`язку виконувати умови договору, оскільки сервітут, за своєю правовою природою, є правом користування чужим майном.

На підставі договору відповідачу було надано право користуватись майном, а саме, право користування частиною приміщення (п. 1.1 Договору) для розміщення обладнання (п. 1.2 Договору), при цьому оплата вказаного права не пов`язується з його фактичною реалізацією.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції, вказані доводи також спростовуються листом дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" від 24.06.2016 року №155/19-1777. Даний лист надано у відповідь на звернення ОСОБА_1 , який скаржився на те, що на даху гуртожитку по АДРЕСА_1 , в якому він проживає, встановлюють антени мобільного зв`язку.

Таким чином, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, згідно з яким з матеріалів справи вбачається, що за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 заборгованість відповідача перед позивачем з оплати встановленого сервітуту складає 278352,21 грн., а строк виконання грошового зобов`язання, враховуючи п.3.4 договору, на момент подання позовної заяви настав, при цьому докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу України).

Пунктами 1.1, 2.1 Договору визначено, що предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності. Встановлення сервітуту розпочинається з моменту укладення даного договору.

З умов договору вбачається, що сторони погодили як предмет (з урахуванням додатків до договору), так і ціну та строк дії договору, що свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов договору та про укладення договору у відповідності з вимогами законодавства.

Водночас, відповідачем не надано доказів припинення сервітуту в порядку ст. 406 Цивільного кодексу України чи доказів розірвання договору в установленому законом порядку.

Відсутність підписаного сторонами акту розміщення обладнання не свідчить про відмову відповідача від договору про встановлення сервітуту, як і не свідчить про відсутність предмету договору, тобто, про не укладення договору.

За таких обставин позивачем доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, а відповідачем не спростовано факту наявності заборгованості за Договором в сумі 278 352, 21 грн., а отже, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10 квітня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.07.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка