ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 905/1842/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Булгакова І.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду Донецької області

у складі судді Лейби М.О.

від 18.12.2018

та постанову Східного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Шевель О.В., Крестьянінов О.О., Тарасова І.В.

від 14.03.2019

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз"

про визнання договору укладеним

за участю представників:

позивача - Ткаченко О.О.

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" (відповідач) про визнання укладеним договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 в редакції, що відповідає Типовому договору транспортування природного газу, затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на відповідача як на оператора газорозподільної системи положеннями чинного законодавства покладено обов`язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497, проте відповідач не виконав свого обов`язку по укладанню вказаного договору. В якості правової підстави позову позивач посилається, зокрема, на положення ст.ст. 11, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст. 184, 187, 179, 238 Господарського кодексу України.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як встановлено господарськими судами, між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (нині - Акціонерне товариство "Укртрансгаз", Газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" (замовник) укладено договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами: №/Б09 від 27.09.2011 із додатковими угодами №1 від 17.01.2013, №2 від 25.12.2013, №3 від 17.03.2014, №4 від 20.06.2014, №5 від 05.11.2014, №6 від 28.07.2015 до нього; №/Н09 від 27.09.2011 із додатковими угодами №1 від 17.01.2013, №2 від 25.12.2013, №3 від 17.03.2014, №4 від 17.07.2014, №4 від 05.11.2014, №5 від 28.07.2015, №6 від 27.10.2015 до нього; №/П09 від 28.09.2011 із додатковими угодами №3 від 17.01.2013, №4 від 25.12.2013, №5 від 20.06.2014, №7 від 28.07.2015 до нього.

За змістом п. 11.1 договорів №/Б09 від 27.09.2011 у редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 до нього, №/Н09 від 27.09.2011 у редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 до нього, №/П09 від 28.09.2011 у редакції додаткової угоди №3 від 17.01.2013 до нього, договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.10.2011. Договір діє в частині транспортування газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов`язань за договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (нині - Акціонерне товариство "Укртрансгаз", оператор) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" (замовник) укладено договір транспортування природного газу № від 01.08.2016 та додаткову угоду до нього №1 від 29.11.2017 до нього.

Відповідно до п. 17.1 договору № від 01.08.2016 договір набирає чинності з дня його укладання на строк до 31.12.2016, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме, з 01.12.2015. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Згідно з п. 17.3 договору № від 01.08.2016 у разі внесення та затвердження Регулятором змін до Типового договору транспортування природного газу сторони зобов`язані протягом місяця внести відповідні зміни до цього договору.

Додатковою угодою №1 від 29.11.2017 внесені зміни до договору № від 01.08.2016 на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2016 від 24.11.2016 Про затвердження Змін до Типового договору транспортування природного газу, №2017 від 24.11.2016 Про затвердження Змін до Кодексу газорозподільних систем та Типового договору транспортування природного газу.

27.12.2017 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг винесено постанову №1437 Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП щодо впровадження добового балансування на ринку природного газу та процедури розробки, подання і затвердження Плану розвитку газотранспортної системи на наступні 10 років, якою затверджено Зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497 (п. 4 постанови); постановлено оператору газотранспортної системи з 01.08.2018 надавати послуги транспортування природного газу на підставі договору транспортування природного газу, укладеного відповідно до Типового договору транспортування природного газу зі змінами, затвердженими цією постановою (п. 11 постанови).

У липні 2018 року Акціонерним товариством "Укртрансгаз" на адресу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" направлено для укладання два примірника договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 у зв`язку із внесеними змінами до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497.

Відповідач листом №15/1-2326 від 22.08.2018 повідомив позивача, що укладанню запропонованого договору перешкоджають такі чинники: між сторонами укладено договір на транспортування природного газу №3 від 01.08.2016, який відповідає Типовій формі договору, затвердженій постановою НКРЕКП №2497 від 30.09.2015; одночасно з договором на транспортування природного газу №3 від 01.08.2016 є діючими договори транспортування природного газу, укладені між сторонами до набрання чинності постанови Регулятора №2497 від 30.09.2015: №/Б09 від 27.09.2011 (на транспортування газу для потреб бюджетних установ); №/Н09 від 27.09.2011 (на транспортування газу для потреб населення); №/П09 від 28.09.2011 (на транспортування газу для потреб промисловості), відповідач також зазначає, що станом на поточну дату жодною із сторін не висловлено намір припинення дії зазначених вище договорів, що підтверджує їх дійсність та чинність.

Відповідач для врегулювання правовідносин запропонував позивачу укласти додаткові угоди з відображенням змін, внесених Регулятором постановою НКРЕКП №1437 від 27.12.2017 до Типового договору на транспортування природного газу, з одночасним припиненням дії договорів, укладених у 2011 році. З огляду на викладене, відповідачем було повернуто без підписання проект договору транспортування природного газу № від 01.08.2018.

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" не погодилося з листом-відповіддю №15/1-2326 від 22.08.2018. На думку позивача, укладення нового договору є обов`язковим для сторін на підставі п.п. 27 п. 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201, Вважаючи, що Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" не мало підстав для відмови від укладання договору, Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду Донецької області.

3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.

Рішенням Господарського суду Донецької області у справі № 905/1842/18 від 18.12.2018, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Господарські суди зазначили, що між позивачем та відповідачем укладено договір транспортування природного газу згідно Типового договору, затвердженого Регулятором, а отже твердження позивача про обов`язкову необхідність укладання договору транспортування природного газу в редакції, що запропонована позивачем, є безпідставними, крім того, враховуючи наявність укладених між сторонами договорів на транспортування природного газу, що не припинили свою дію, сторони не позбавлені права внести відповідні зміни до них шляхом укладання додаткової угоди, тим більше, що п. 17.3 договору № від 01.08.2016 прямо передбачає такий обов`язок.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" 01.04.2019 звернулося до Верховного Суду, через Східний апеляційний господарський суд, з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 18.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 у справі №905/1842/18 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов АТ "Укртрансгаз" задовольнити в повному обсязі.

5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що договір на транспортування природного газу № від 01.08.2016, на який посилається суд першої інстанції, не відповідає діючій редакції Типового договору транспортування природного газу, що є порушенням п.п. 27 п. 2.2 Ліцензійних умов, якими передбачено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат (відповідач), зокрема, повинен мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

Відповідач зобов`язаний укласти пропонований позивачем договір в його редакції на умовах Типового договору транспортування природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 з врахуванням змін внесених постановами НКРЕКП від 24.11.2016 № 2016 та від 24.11.2016 № 2017, та від 27.12.2017 № 1437.

Проте, судами попередніх інстанцій не враховано та не надано жодних правових обґрунтувань, стосовно наявності внесених змін до постанови НКРЕКП від 27.12.2017 №1437, які вступили в дію з 01.08.2018, а вищевикладені висновки суду грубо суперечать вказаній постанові, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову.

Такі дії суду першої та другої інстанції є неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497 «Про затвердження Типового договору транспортування природного газу».

Редакція п. 9.3 договору, яка викладена відповідачем у протоколі розбіжностей до договору, є неприйнятною, оскільки змінює істотні умови договору та його зміст, що прямо заборонено п. 4 абз. 4 ст. 179 ГК України є необґрунтованою та безпідставною з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій також порушено норми процесуального права: ст. 7, 236, 73, 91, 86 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідач не скористався своїм правом передбаченим ст. 295 ГПК України та відзиву на касаційну скаргу не подав.

Позиція Верховного Суду

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами у липні 2018 року Акціонерним товариством "Укртрансгаз" на адресу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" направлено для укладання два примірника договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 у зв`язку із внесеними змінами до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497.

Відповідач листом №15/1-2326 від 22.08.2018 повідомив позивача, що укладанню запропонованого договору перешкоджають такі чинники: між сторонами укладено договір на транспортування природного газу №3 від 01.08.2016, який відповідає Типовій формі договору, затвердженій постановою НКРЕКП №2497 від 30.09.2015; одночасно з договором на транспортування природного газу №3 від 01.08.2016 є діючими договори транспортування природного газу, укладені між сторонами до набрання чинності постанови Регулятора №2497 від 30.09.2015: №/Б09 від 27.09.2011 (на транспортування газу для потреб бюджетних установ); №/Н09 від 27.09.2011 (на транспортування газу для потреб населення); №/П09 від 28.09.2011 (на транспортування газу для потреб промисловості), відповідач також зазначає, що станом на поточну дату жодною із сторін не висловлено намір припинення дії зазначених вище договорів, що підтверджує їх дійсність та чинність.

Відповідач для врегулювання правовідносин запропонував позивачу укласти додаткові угоди з відображенням змін, внесених Регулятором постановою НКРЕКП №1437 від 27.12.2017 до Типового договору на транспортування природного газу, з одночасним припиненням дії договорів, укладених у 2011 році. З огляду на викладене, відповідачем було повернуто без підписання проект договору транспортування природного газу № від 01.08.2018.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначає Закон України "Про ринок природного газу".

Відповідно до п. 17, 32, 45 статті 1 цього Закону:

оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників);

регулятор - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Згідно зі статтею 32 Закону України "Про ринок природного газу" транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором (ч. 2 ст. 32 цього Закону).

Договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п.5 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015).

Відповідно до п.п. 27 п. 2.2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу" при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог, зокрема, мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу наведених норм дійсно вбачається наявність у сторін обов`язку привести правове регулювання своїх правовідносин у відповідність до вимог постанови НКРЕКП №2497 від 30.09.2015 із внесеними до неї змінами. Відповідач проти вказаної обставини не заперечує, разом з тим, між сторонами виник спір щодо необхідності укладення з цією метою нового, окремого договору.

Позивач як на одну з передумов для задоволення позову посилається на положення ч. 3 ст. 184, ч. 3-4 ст. 179 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Як вбачається із ч. 3, 4 ст. 179 Господарського кодексу України, в якій встановлено загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 є підзаконним нормативно-правовим актом, тоді як відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України обов`язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у справі № 914/813/17 від 21.03.2018.

Зі змісту абз. 4 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, на який посилається апелянт і згідно з яким сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови не вбачається відповідної прямої вказівки закону щодо договору, на обов`язковості укладення якого наполягає позивач.

Отже, судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що посилання позивача на положення ст. 179 Господарського кодексу України не узгоджуються зі змістом вказаної норми.

Крім того, позивачем не доведено наявності прямої вказівки закону, з якої вбачалася б необхідність укладення між сторонами відповідного договору.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до чинного законодавства, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Між Акціонерним товариством "Укртрансгаз" та Публічним акціонерним товариством По газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" укладено договір транспортування природного газу № від 01.08.2016 із додатковою угодою №1 від 29.11.2017 до нього.

Відповідно до п. 17.1 договору № від 01.08.2016 договір набирає чинності з дня його укладання на строк до 31.12.2016, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме, з 01.12.2015. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Матеріали справи не містять заяв позивача чи відповідача про припинення дії вищевказаних договорів або будь-яких інших доказів їх розірвання, визнання недійсними тощо. Представник позивача у судовому засіданні підтвердив чинність названих договорів.

Згідно з п. 17.3 договору № від 01.08.2016 у разі внесення та затвердження Регулятором змін до Типового договору транспортування природного газу сторони зобов`язані протягом місяця внести відповідні зміни до цього договору.

Отже, за вищевказаних умов сторони зобов`язані діяти саме шляхом внесення відповідних змін до вже укладеного між ними договору (а не шляхом укладення нового договору) в силу вимог п. 17.3 договору та приписів ст. 629 Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідні дії сторонами здійснювалися.

Так, після внесення змін до постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 постановою НКРЕКП №2016 від 24.11.2016 сторони уклали додаткову угоду №1 від 29.11.2017 до договору № від 01.08.2016 у відповідності до вимог чинного законодавства.

Отже, зміни до договору № від 01.08.2016 (з метою приведення його у відповідність до вимог постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 з врахуванням змін, внесених постановою від 27.12.2017 №1437) можуть і повинні бути внесені саме шляхом підписання додаткової угоди за умови, що вказаний договір не припинив свою дію.

Відповідачем у листі №15/1-2326 від 22.08.2018 запропоновано позивачу укласти додаткову угоду з відображенням змін, внесених Регулятором постановою НКРЕКП №1437 від 27.12.2017 до Типового договору на транспортування природного газу. Відповідна пропозиція повною мірою узгоджується як з умовами укладених між сторонами правочинів, так і з вимогами закону.

Проте позивачем залишено дану пропозицію без відповіді. В ході судового розгляду справи позивач також не навів жодного обґрунтування щодо неможливості внести зазначені зміни до вже існуючого договору.

Колегія суддів зазначає, що між позивачем та відповідачем укладено договір транспортування природного газу № від 01.08.2016, у відповідності до Типового договору, затвердженого Регулятором. Враховуючи наявність укладених між сторонами договорів на транспортування природного газу, що не припинили свою дію, сторони не позбавлені права внести відповідні зміни до них шляхом укладання додаткової угоди, адже п. 17.3 договору № від 01.08.2016 прямо передбачає такий обов`язок.

Окрім того колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що редакція п. 9.3 договору, яка викладена відповідачем у протоколі розбіжностей до договору, є неприйнятною, оскільки змінює істотні умови договору та його зміст, що прямо заборонено п. 4 абз. 4 ст. 179 ГК України є необґрунтованою та безпідставною з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, відповідач листом №15/1-2326 від 22.08.2018 повідомив позивача, що між ними вже є укладені договори, відповідач також зазначає, що станом на поточну дату жодною із сторін не висловлено намір припинення дії даних договорів, що підтверджує їх дійсність та чинність. Відповідач для врегулювання правовідносин запропонував позивачу укласти додаткові угоди з відображенням змін, внесених Регулятором постановою НКРЕКП №1437 від 27.12.2017 до Типового договору на транспортування природного газу, з одночасним припиненням дії договорів, укладених у 2011 році. З огляду на викладене, відповідачем було повернуто без підписання проект договору транспортування природного газу № від 01.08.2018.

Отже, в матеріалах справи відсутній протокол розбіжностей до договору, про який зазначає позивач, окрім того відповідач взагалі не пропонував позивачу викладення будь-якої редакції п. 9.3 договору як і не складав будь-якого протоколу розбіжностей.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли цілком обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі колегією суддів відхиляються, оскільки останні є такими, що не спростовують висновку суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів, а суд касаційної інстанції в силу частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

9. Судові витрати.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 18.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 у справі №905/1842/18 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Булгакова

В. Студенець