ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. Справа№ 910/12959/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-виробнича компанія «Рамінтек»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 31.01.2019 (повний текст рішення складено 15.02.2019)

у справі № 910/12959/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-

виробнича компанія «Рамінтек»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Карат»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Рамінтек ЛТД»

ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-виробнича компанія «Рамінтек» (далі - ТОВ «ІВК «Рамінтек», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Карат» (далі - ТОВ «БЦ Карат», відповідач) про визнання Договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що дії особи-підписанта договору ОСОБА_1 суперечать ст. 92 ЦК України, а Договір - не відповідає ст.ст. 229, 230 ЦК України. За твердженнями позивача, підпис у Договорі не відповідає підпису ОСОБА_1 , печатка на ньому - не основна, а з приміткою «для документів», підпис на Договорі від імені орендодавця також не відповідає підпису директора ОСОБА_2 , сторони, підписуючи Договір, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені ним. Крім цього, на переконання позивача, Договір є фіктивним, оскільки його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, яке належить позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рамінтек ЛТД» (далі - ТОВ «Рамінтек ЛТД», третя особа-1).

За змістом наданих третьою особою-1 пояснень, остання просила визнати зловживанням процесуальними правами подання ТОВ «ІВК «Рамінтек» завідомо безпідставного та такого, що носить штучний характер, позову до ТОВ «БЦ Карат», з огляду на що позов залишити без розгляду. Крім цього, третя особа-1 зазначила, що Договір про розірвання договору оренди є дійсним та відповідає намірам сторін, підписаний уповноваженими представниками сторін та не є фіктивним.

У наданому суду першої інстанції відзиві на позов, відповідач також просив залишити позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 226 ГПК України, вказуючи на те, що в провадженні господарського суду Київської області перебувала справа № 910/1507/17 за позовом ТОВ «ІВК «Рамінтек» до ТОВ «Рамінтек ЛТД», за участю третьої особи ТОВ «БЦ Карат», про витребування майна з незаконного володіння, в межах якої позивачем, ТОВ «ІВК «Рамінтек», в порядку ст. 184 ГПК України подано заяву про визнання недійсним Договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, укладеного між ТОВ «ІВК «Рамінтек» та ТОВ «БЦ Карат». Вказану заяву обґрунтовано тими ж підставами, що і позовну заяву по справі № 910/12959/18, зокрема, наявністю підстав, передбачених ст.ст. 229, 230, 234 ЦК України. Таким чином, спір, щодо вирішення якого ТОВ «ІВК «Рамінтек» звернулося до Господарського суду міста Києва в даній справі, є предметом розгляду в іншій судовій справі - № 911/1507/17. У разі відмови у задоволенні прохання про залишення позову без розгляду, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що укладаючи Договір, товариство чітко розуміло всі його умов і не помилялось щодо його умов. Зокрема, ТОВ «БЦ Карат», укладаючи Договір, усвідомлювало правові наслідки його укладення та не було введено в оману щодо його умов, а також не вводило в оману іншу сторону договору - ТОВ «ІВК «Рамінтек». Крім цього, відповідач вказував, що Договір від імені відповідача підписано заступником директора Ганжа І.В. на підставі довіреності від 01.10.2016, тобто уповноваженою особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 (далі - третя особа-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2019 у справі № 910/12959/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «ІВК «Рамінтек» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги показів свідків щодо наявності майна позивача (виробничих потужностей, сировини та готової продукції) на об`єкті оренди вже після укладення Договору та Акту приймання-передачі, а також не враховано наданий позивачем висновок експерта, відповідно до якого підпис у графі «директор ОСОБА_1 » в наведених документах ймовірно виконані не ОСОБА_1 . Крім цього, апелянт стверджував, що для з`ясування питання, чи дійсно Договір підписано ОСОБА_1 , в суді першої інстанції заявлялось клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи, однак судом відмовлено в його задоволенні з підстав підтвердження відповідачем (у своєму відзиві та поясненнях) підписання Договору не директором відповідача, а іншою особою та підтвердження в судовому засіданні ОСОБА_1 підписання Договору власноруч. На переконання апелянта, місцевим судом безпідставно не взято до уваги протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577, адже суду не надано інших свідчень (ні відповідачем, ні іншими учасниками справи), які б спростовували покази ОСОБА_3 . Крім цього, вказаний протокол подано разом з позовною заявою, а саме у період, коли кримінальне провадження № 0000577 було закрито за постановою слідчого (в подальшому кримінальне провадження поновлено, а постанову слідчого скасовано, що підтверджується матеріалами справи), а отже подаючи даний доказ в матеріали справи № 910/12959/18 у позивача не було зобов`язань отримувати будь-який дозвіл на розкриття матеріалів кримінального провадження. За твердженнями апелянта, ОСОБА_1 зі сторони позивача та ОСОБА_3 заздалегідь розуміли, що спірний правочин вчиняється не для тих намірів, які у ньому наведено, а для заволодіння майном позивача. Свідомо розуміли, що майно належне позивачу не буде вивозитись з орендованих приміщень, а залишиться у незаконному користуванні третьої особи (ТОВ «Рамінтек ЛТД»),отже укладаючи спірний правочин приховали справжні свої наміри. Одночасно апелянт вважав безпідставним ігнорування судом заяв свідків, рахуючи їх такими, що не стосуються предмету спору та не входять до предмету доказування у даній справі, оскільки зазначеними заявами свідків підтверджується, що спірні приміщення, які мали бути звільненими від майна позивача, не були звільнені, а третя особа-1 після 30.04.2017 (дати укладення Договору) продовжувала користуватись майном позивача, та окрім іншого проводила реалізацію готової продукції позивача тощо.

Крім цього, в тексті апеляційної скарги позивач просив призначити у справі почеркознавчу судову експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерта поставити наступні питання: чи виконаний підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційно-виробничої компанії «Рамінтек» ОСОБА_1 у Договорі про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 ОСОБА_1 чи іншою особою; чи виконаний підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Карат» ОСОБА_2 у Договорі про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 ОСОБА_2 чи іншою особою.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив про відсутність кожної із заявлених позивачем підстав (ст. ст. 229, 230, 234 ЦК України) для визнання Договору недійсним. За твердженнями відповідача, посилаючись на те, що дії ОСОБА_1 в частині укладення Договору нібито суперечать ч. 3 ст. 92 ЦК України та вчинені з метою завдання шкоди позивачу, останній жодним чином не доводить факту завдання шкоди діями ОСОБА_1 , розмір завданої шкоди та інші обставини, які входять до предмету доказування за цією нормою закону. При цьому, позивачем не враховано того факту, що в жодному разі порушення вимог ч. 3 ст. 92 ЦК України не є підставою для визнання Договору недійсним. На переконання апелянта, Договір як з боку ТОВ «ІВК «Рамінтек», так із боку ТОВ «БЦ Карат» підписано уповноваженими на те особами, а надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог, а саме протокол допиту свідка ОСОБА_3 , протокол допиту свідка ОСОБА_1 , заяви свідків та висновок експерта не відповідають вимогам належності та допустимості, які визначено ст. ст. 76, 77 ГПК України, відповідно не можуть бути врахованими під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про не доведення позивачем наявності жодної з підстав, якими він обґрунтовує свої вимоги. Крім цього, відповідач заперечував проти клопотання позивача про призначення судової експертизи, вказуючи, що судом встановлено, що Договір від імені ТОВ «БЦ Карат» підписала уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_3 , докази на підтвердження повноважень якої долучено до матеріалів справи, а ОСОБА_1 був залучений до часті у справі в якості третьої особи та надав суду як письмові, так і усні пояснення щодо обставин укладення та підписання Договору.

ТОВ «Рамінтек ЛТД» заперечуючи проти апеляційної скарги, також подало відзив, в якому вказувало на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просило не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначило, що оскільки кримінальне провадження, матеріали якого було долучено до позовної заяви (протоколи допиту свідків, висновок експерта), станом на дату подання заяви було закрито, вказані докази не можуть прийматись до уваги як належні та допустимі. При цьому, позивачем не надано обґрунтованих пояснень, яким чином ним отримано протокол допиту свідка ОСОБА_1 та чи було надано слідчим дозвіл на розголошення згаданого матеріалу досудового розслідування. Третя особа-1 стверджувала, що Договір є дійсним та відповідає намірам сторін, підписаний уповноваженими представниками, не є фіктивним. Крім цього, третя особа-1 також заперечувала проти клопотання позивача про призначення судової експертизи, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки обставини, які мають бут встановлені експертизою, вже встановлені поясненнями осіб, які підписували Договір.

Надані позивачем суду апеляційної інстанції відповіді на відзиви відповідача та третьої особи майже аналогічні за своїм змістом апеляційній скарзі. При цьому, апелянт акцентував увагу на не дослідженні судом першої інстанції підстав визнання Договору недійсним згідно ст. 235 ЦК України «Правові наслідки удаваного правочину».

За змістом заперечень відповідача на відповідь на відзив, останній вказував, що надаючи суду новий доказ - копію листа ТОВ «Рамінтек ЛТД» від 01.06.2017, позивач не обґрунтував, чому цей документ не подано до суду першої інстанції, як це передбачено ч. 2 ст. 80 ГПК України, як і поважності причин неподання доказу до місцевого суду, а також чому вказаний документ не подано разом із апеляційною скаргою, як це передбачено ст. 258 ГПК України. Крім цього, зазначав, що в позовній заяві дійсно згадується положення ст. 235 ЦК України, проте ані в позовній заяві, ані в інших письмовим документах, в усних поясненнях в судових засіданнях, в апеляційній скарзі позивач жодним чином не згадував про це, як і не обґрунтував, в чому, на його думку, має прояв удаваність правочину, та які обставини про це свідчать.

Заявлене позивачем (апелянтом) в тексті апеляційної скарги клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої позивач просив поставити питання щодо виконавців підпису від імені директора ТОВ «ІВК «Рамінтек» ОСОБА_1 у Договорі про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 та підпису від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Карат» ОСОБА_2 у Договорі про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015, як безпідставне та необґрунтоване відхилено судом апеляційної інстанції з огляду пояснення відповідача щодо схвалення спірного правочину та особи-підписанта договору від імені ТОВ «БЦ «Карат», а також пояснення ОСОБА_1 щодо факту та обставин підписання спірного правочину.

В судове засідання апеляційної інстанції 09.07.2019 з`явились представники позивача, відповідача, третьої особи-1, третя особа-2 або її представник не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду не надіслали, про причини неявки суд не повідомили, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності третьої особи-2 та/або її представника за наявними у справі матеріалами. В зв`язку з цим судом апеляційної інстанції відхилено усне клопотання позивача про відкладення розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої особи-1 в судовому засіданні надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 10.04.2015 між ТОВ «БЦ Карат» (відповідачем, орендодавцем за договором) та ТОВ «ІВК «Рамінтек» (позивачем, орендарем за договором) укладено Договір оренди № 10/04-1 (далі - Договір оренди), за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду нежиле приміщення, а саме: частину нежилого приміщення площею 782,7 кв. м. на шостому поверсі в будівлі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород , «Карат» промисловий майданчик, будинок 5-А (далі - приміщення), на умовах і в порядку, передбачених Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору оренди строк оренди приміщення встановлюється з 01.05.2015 по 31.12.2016 включно. При бажанні укласти новий договір орендар письмово повідомляє орендодавця не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку оренди за Договором. Протягом 20 днів з моменту отримання від орендаря письмового повідомлення про бажання укласти новий договір орендодавець зобов`язаний надати в письмовій формі своє рішення про згоду укласти новій договір або про відмову від його укладення. Якщо в зазначений час орендодавець не надасть свого рішення щодо укладення нового договору оренди, тоді сторони вважають, що домовились після закінчення строку дії даного договору укласти новий договір.

За змістом п. 8.2.3 Договору оренди з моменту закінчення строку договору, розірвання, припинення, визнання недійсним, орендар втрачає право користування приміщенням, в тому числі проведення будь-якої комерційної діяльності в приміщенні.

Додатковою угодою № 1 від 01.09.2016 до Договору оренди сторони погодили доповнити п. 1.2 Договору щодо опису приміщення, яке орендується, а саме: частина нежилого приміщення площею 782,7 кв.м на шостому поверсі; та частина нежилого приміщення площею 266,4 кв.м. на сьомому поверсі, а також змінено п. 5.2.1 Договору щодо вартості оренди, яка складає: 18 980,48 грн. за приміщення площею 782,7 кв.м. на шостому поверсі та 13 320,00 грн. за частину сьомого поверху площею 266,4 кв.м. орендованої площі приміщення.

01.05.2015 та 01.09.2016 між сторонами підписано Акти приймання-передачі об`єкту в оренди, відповідно до яких орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 782,7 кв. м. на шостому поверсі та приміщення площею 266,4 кв.м. на сьомому поверсі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, « Карат» промисловий майданчик, будинок 5-А.

За твердженнями позивача, після укладення вказаного Договору оренди у орендованих приміщеннях було розміщено обладнання, матеріали, реактиви та готова продукція виробництва позивача, однак після недопуску в орендовані приміщення посадових осіб позивача, йому стало відомо, що 30.04.2017 між ТОВ «БЦ Карат», як орендодавцем, та ТОВ «ІВК «Рамінтек», як орендарем, укладено Договір про розірвання договору оренди № 10/04-1 від 10.04.2015 (далі - Договір про розірвання), за умовами п. 1 якого сторони дійшли згоди розірвати за взаємною згодою Договір оренди з моменту набуття чинності цим договором.

Договір про розірвання набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін (п. 2 Договору про розірвання).

Відповідно до п. 3 Договору про розірвання орендар зобов`язався повернути приміщення орендодавцю на підставі Акту приймання-передачі в строк не пізніше 3 календарних днів з дати підписання Договору про розірвання.

30.04.2017 між сторонами підписано Акт приймання-передачі об`єкт оренди до Договору оренди, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення загальною площею 266,4 кв. м. та 782,7 кв. м. за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, «Карат» промисловий майданчик , будинок 5-А.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що Договір про розірвання договору оренди підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- дії особи - підписанта Договору ОСОБА_1 суперечать ст. 92 ЦК України, є недобросовісними та вчиненими всупереч інтересам позивача, а підписант Договору ОСОБА_1 мав на меті нанесення шкоди позивачу;

- укладаючи Договір, ОСОБА_1 , який діяв від імені позивача, недобросовісними діями ввів в оману керівництво ТОВ «БЦ Карат» щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору - жодної потреби для переукладення договорів не існувало, у зв`язку з чим відповідач, в особі представника ОСОБА_3 , погоджуючись укласти спірний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, що суперечить ст. 229 ЦК України;

- ОСОБА_1 не повідомив відповідачу обставини, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, а саме те, що в такий спосіб позивача буде позбавлено всього майна, що суперечить ст. 230 ЦК України;

- підпис в спірному договорі не відповідає підпису ОСОБА_1 , печатка на договорі не основна, а з приміткою «для документів», підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_2 ;

- питання про укладення договору з директором ТОВ «БЦ Карат» не узгоджувалось та про укладення спірного договору директору ТОВ «БЦ Карат» не було відомо;

- готова продукція, сировина та виробниче обладнання, що належить позивачу, після укладення договору з орендованих приміщень не вивозилось, а орендовані приміщення не звільнялись;

- ОСОБА_1 , укладаючи договір від імені позивача та ОСОБА_3 , укладаючи договір від імені відповідача, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, а тому договір є фіктивним, адже його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу, а тому в силу приписів ст. 234 ЦК України спірний договір є недійсним.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ( далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Положеннями п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова Пленуму № 11) встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення таких договорів, які прямо не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вище згадувалось, оскаржуючи дійсність Договору про розірвання договору оренди, укладеного між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, позивач, зокрема, вказував, що дії особи - підписанта договору ОСОБА_1 , який діяв від імені позивача, суперечать ст. 92 ЦК України, є недобросовісними та вчиненими всупереч інтересам позивача, а підписант ОСОБА_1 мав на меті нанесення шкоди позивачу.

Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Положеннями ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють згідно установчих документів та закону.

Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинено від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов`язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Особа, яка на підставі установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень (п. 3 ст. 92 ЦК України).

За змістом п. 16. 1 Статуту ТОВ «ІВК «Рамінтек», затвердженого 15.06.2009, у товаристві створюється одноособовий виконавчий орган, директор, який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є звітним загальним зборам його учасників.

Положеннями п. 16.2 Статуту позивача встановлено, що директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Директор діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством, установчими документами товариства та рішеннями загальних зборів учасників (п. 16.4 Статуту позивача).

Зі змісту п. 13.1 Статут ТОВ «ІВК «Рамінтек», яким визначається виключна компетенція загальних зборів товариства, не вбачається, що укладення договору або розірвання договору входить до виключної компетенції загальних зборів.

Як встановлено матеріалами справи, спірний Договір від імені позивача підписано ОСОБА_1 , який станом на дату його підписання був директором позивача, відповідно укладаючи цей договір, ОСОБА_1 діяв як директор позивача, був уповноваженою особою на підписання Договору.

Твердження позивача про вчинення спірного правочину директором позивача всупереч інтересам товариства у відносинах з третіми особами не мають юридичного значення та не впливають на дійсність правочину укладеного з відповідачем, оскільки відповідач, як сторона Договору не може нести правові наслідки за недобросовісність дій виконавчого органу позивача.

Навіть у випадку доведення позивачем факту вчинення правочину директором позивача всупереч інтересам товариства, зазначене не є підставою для визнання недійсним договору, укладеного з контрагентом, а може бути лише підставою для відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями керівника, у випадку доведеності відповідних обставин.

Крім цього, слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено такої самостійної підстави для визнання договору недійсним, як порушення при укладенні договору приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України, відтак посилання позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують ану вагу.

З приводу тверджень позивача (апелянта) про те, що укладаючи спірний Договір, ОСОБА_1 , який діяв від імені позивача, недобросовісними діями ввів в оману керівництво ТОВ «БЦ Карат» щодо обставин, які мають істотне значення для укладення Договору, адже жодної потреби для переукладення договору не існувало, в зв`язку з чим відповідач в особі представника ОСОБА_3 . погодившись укласти спірний Договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, що суперечить ст. 229 ЦК України.

За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести належними і допустимими доказами, в тому числі поясненнями сторін наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину до та на момент вчинення цього правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених положень ст. 229 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач, зокрема, посилався на протокол допиту свідка від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577 та те, що заступник директора відповідача ОСОБА_3 вважала, що після розірвання спірного Договору буде укладено новий договір оренди з особою, яка є правонаступником позивача, та не знала, що ОСОБА_1 , укладаючи спірний Договір, мав намір привласнити майно позивача.

Проте приписами ст. 229 ЦК України чітко встановлено, яка помилка має істотне значення, зокрема, помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Позивачем таких не наведено, як і не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач помилився щодо природи правочину або щодо прав чи обов`язків. Навпаки, відповідач стверджував, що укладаючи спірний Договір, чітко розумів всі його умови й не помилився щодо природи правочину.

Стосовно посилань позивача на протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577, суд першої інстанції вірно встановив, що такий протокол допиту свідка є одним із доказів виключно у кримінальному провадженні, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Кримінальне процесуальне законодавство надає право особі, відносно якої проводиться допит, відмовитися від раніше наданих свідчень або їх змінити, а тому такий протокол допиту не може бути беззаперечним та належним доказом, що має наперед встановлену силу у спірних правовідносинах.

Крім цього, позивачем (апелянтом) не надано обґрунтованих пояснень, яким чином отримано цей доказ та чи надано слідчим дозвіл на розголошення вказаного матеріалу досудового розслідування, що свідчить про недопустимість такого доказу.

Твердження позивача (апелянта) про те, що підписант Договору зі сторони відповідача не знала дійсних мотивів правочину, не заслуговують на увагу, оскільки даний факт не має істотного значення та не свідчить про невірне сприйняття умов договору ТОВ «БЦ Карат», більше того помилка щодо мотивів правочину не є підставою для визнання правочину недійсним.

З приводу посилань позивача (апелянта) на те, що ОСОБА_1 не повідомив відповідачу обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, а саме, що в такий спосіб позивача буде позбавлено всього майна (суперечить ст. 230 ЦК України), слід зазначити, що за змістом ч. 1 вказаної норми закону, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

При цьому, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, тобто, визначальною ознакою омани є умисні дії сторони правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку відповідач. В даному випадку позивач зазначає та доводить, що відповідач під час укладення договору діяв під впливом обману.

Однак, вказане не відповідає дійсним обставинам справи, адже під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій відповідач заперечував, що під час укладення договору діяв під впливом обману, а навпаки стверджував, що усвідомлював як природу правочину, так і правові наслідки укладення вказаного договору.Під час укладення спірного правочину відповідач був ознайомлений з його умовами, а його волевиявлення на укладання спірного Договору було вільним, що не заперечується самим відповідачем.

Відтак, оскільки обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, посилання позивача на те, що до оспорюваного правочину слід застосувати правила, встановлені ч. 1 ст. 230 ЦК України, є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, що під час укладення Договору про розірвання договору оренди ТОВ «БЦ Карат» діяло під впливом обману.

Посилання позивача (апелянта) на фіктивність спірного правочину в силу приписів ст. 234 ЦК України, адже його вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, не заслуговують на увагу як недоведені в суді у передбаченому чинним процесуальним законодавством порядку.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Отже, як вище згадувалось, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Обґрунтовуючи свою позицію про те, що спірний правочин є фіктивним, позивач зазначав, що ОСОБА_1 , укладаючи договір від імені позивача та ОСОБА_3 , укладаючи договір від імені відповідача, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені спірним Договором, оскільки його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу.

Вищезгадані доводи правомірно визнано судом першої інстанції безпідставними, адже за матеріалами справи спірний Договір направлений на припинення зобов`язань сторін за Договором оренди, передбачені ним наслідки настали для обох сторін правочину: зобов`язання сторін за Договором оренди припинились, позивач передав відповідачу приміщення за актом приймання-передачі, відтак у позивача після 30.04.2017 припинились зобов`язання зі сплати орендної плати.

Позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що укладаючи оспорюваний правочин, відповідач мав інші цілі, ніж передбачені спірним правочином, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення.

Доводи позивача (апелянта) про те, що підпис в спірному Договорі не відповідає підпису ОСОБА_1 , печатка на договорі не основна, а з приміткою «для документів», підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_2 , слід також залишити поза увагою. Як вище згадувалось, цей договір від імені позивача підписано ОСОБА_1 , який на дату його підписання був директором позивача. Крім цього, за змістом оскаржуваного рішення, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 підтвердив факт підписання спірного Договору та зазначив, що підпис на ньому належить йому, що спростовує доводи позивача про неналежність підпису ОСОБА_1 .

Позивачем також не доведено в суді, що печатка підприємства «для документів» використовується ним виключно як внутрішня печатка, позивач не заперечував її дійсність та використання в діяльності товариства, тому відбиток печатки позивача «для документів» не може свідчити про недійсність спірного Договору.

Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 916/890/17.

Разом з цим, як встановлено матеріалами справи, спірний Договір містить відмітку про те, що від імені відповідача підписаний директором ОСОБА_2 .. Проте як поясняв позивач та підтверджував відповідач, спірний Договір зі сторони ТОВ «БЦ Карат» підписав заступник директора ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 01.10.2016, якою їй надано право підпису договорів, зокрема, договорів про розірвання договорів оренди.

Судом також встановлено, що на момент укладення спірного Договору, згадана довіреність була чинною та видана уповноваженою особою - директором ТОВ «БЦ Карат» ОСОБА_1 .

За змістом п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представника з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини.

Таким чином, навіть у випадку встановлення судом того факту, що спірний Договір підписано не уповноваженою особою, зазначене не мало б наслідком визнання правочину недійсним, оскільки відповідач визнав вказаний правочин та схвалив його, тим більше, що відповідач вказував, що зазначення в тексті Договорі прізвища та ініціалів директора відповідача було технічною помилкою.

Посилання позивача (апелянта) в якості доказів на заяви свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають суттєвого значення для справи, оскільки викладені свідками обставини не входять до предмета доказування у даній справі та не стосуються предмета спору про визнання недійсним Договору про розірвання договору оренди.

Відповідно до приписів п. 2.10 постанови Пленуму № 11, на підставі ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Обов`язковим в зв`язку з цим (ч. 1 ст. 74 ГПК України) є подання доказів наявності фактичних обставин, на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь в судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не доведено суду обставин, з якими закон, зокрема, ст. ст. 229, 230, 234 пов`язують можливість визнання оспорюваного Договору недійсним, відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Наведені позивачем (апелянтом) у відповідях на відзиви відповідача та третьої особи твердження про те, що місцевим судом не досліджено підстав визнання спірного Договору недійсним на підставі ст. 235 ЦК України, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже в позовній заяві, в апеляційній скарзі, в інших письмовим документах, позивачем жодним чином не згадуються положення ст. 235 ЦК України, не обґрунтовується, в чому полягає удаваність правочину та які обставини про це свідчать. Зазначення цієї норми закону (ст. 235 ЦК України) наведено лише в переліку статей, якими позивач керувався, перед прохальною частиною його позовної заяви.

Доводи апелянта з приводу порушення судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іноваційно-виробнича компанія «Рамінтек» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2019 у справі № 910/12959/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/12959/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.07.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук