РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2019Справа № 910/6654/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Гелиос-Транс" (93400, м. Сєвєродонецк, Луганська обл., вул. Заводська, буд. 35, кімната 16)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, буд. 35В )

про стягнення 5 233, 28 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства "Гелиос-Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" про стягнення 5 233, 28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором-заявкою № 605 ТД на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 12.11.2018 р.

Дослідивши матеріали позовної заяви, Суд дійшов висновку, що позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтями 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, підстави для залишення її без руху, повернення або відмови у відкритті провадження у справі, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи предмет та підстави позову, з метою справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, а також ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів юридичних осіб, справа підлягає одноособовому розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 27.05.2019 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04070, м. Київ, вул.. Боричів Тік, буд. 35В.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу від 27.05.2019 про відкриття провадження у даній справі суду отримав представник відповідача 29.05.2019.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.11.2018 між Приватним підприємством "Гелиос -Транс" (далі - експедитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (далі - клієнт, відповідач) було укладено разовий договір - заявку №605 ТЖ на перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Згідно п. 1 договору - заявки, позивач зобов`язується надати послуги по перевезенню вантажів на вимогу відповідача, згідно вказаних в заявці умов, а саме: сторони погодили дату завантаження 12.11.2018, адресу завантаження: м. Житомир , вул.. Покровська (Щорса), 67, вантажовідправника ТОВ ТД «Житомирські ласощі», вантаж - кондитерські вироби 10тон на 10 палетах, адресу розвантаження: м. Чернівці, вул.. Ярослава Мудрого, 35 Б, вантажоотримувача згідно ТТН ТОВ «ДСК», марку автомобіля РЕНО, державний номер НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 , водія ОСОБА_1 , дату розвантаження 13.11.2018, вартість послуг 10 500 грн. з ПДВ.

Укладення зазначеного договору перевезення вантажу підтверджується товарно - транспортними накладними №5671 від 12.11.2018 та №5677 від 12.11.2018.

13.11.2018 між сторонами по справі був підписаний акт здачі - прийняття робіт (надання послуг) відповідно до якого вартість послуг визначена сторонами в сумі 10 500 грн. Даний акт відповідачем підписаний без зауважень.

Відповідно до п.3.1.6 Договору Перевізник зобов`язався надати Замовнику на протязі 7 робочих днів, з моменту розвантаження ТЗ, належним чином оформлені документи, необхідні для оплати наданих послуг, а саме:

2 екземпляри оформлених відповідно до п.3.1.5 даного Договору-заявки оригіналів товарно-транспортної накладної;

довіреність на вантажоодержувача на отримання вантажу;

накладну на вантаж з підписом та печаткой;

рахунок окремо по кожному рейсу із обов`язковим зазначенням номеру заявки;

податкову накладну оформлену відповідно до вимог законодавства (для платників

ПДВ);

акт виконаних робіт із обов`язковим зазначенням маршруту, №ТТН за якою доставлено вантаж, вартості наданих послуг та суми ПДВ (для платників ПДВ) та дати завантаження;

картку на перевезення, маршрутний лист (якщо вони надавалися Вантажовідправником);

акт про недостачу, пошкодження вантажу тощо, якщо такий складався під час виконання перевезення;

даний договір-заявку з оригінальними підписом та печаткою Перевізника.

Замовник зобов`язується своєчасно розрахуватися за надані послуги при умові належного виконання Перевізником п.3.1.5 та п.3.1.6 даного Договору-заявки, та відповідно до п.5 даного Договору-заявки.

Відповідно до п.5 Договору-заявки оплата наданих послуг здійснюється шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Перевізника в строк не пізніше 20 (двадцяти) банківських днів з моменту отримання від Перевізника повного пакету належним чином оформлених документів, передбачених п.3.1.5, п.3.1.6 даного Договору-заявки.

13.11.2018 між сторонами по справі був підписаний акт здачі - прийняття робіт (надання послуг) відповідно до якого вартість послуг визначена сторонами в сумі 10 500 грн. Даний акт відповідачем підписаний без зауважень.

На виконання умов договору позивач направив на адресу відповідача зазначений перелік документів, що підтверджується поштовим відправленням 954, фіскальний чек від 16.11.2018 року ФН.

Згідно платіжного доручення №7758 від 14.01.2019 відповідач здійснив часткову оплату вартості наданих транспортних послуг в сумі 5 500 грн.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання за разовим договором - заявкою №605 ТЖ на перевезення вантажів автомобільним транспортом, у зв`язку з чим позивач вказує на існування у відповідача заборгованості зі сплати наданих послуг на суму 5000 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Нормами ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір є договором транспортного експедирування, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 65 Цивільного кодексу України та Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Згідно зі ст.1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (ч.1 ст.929 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містяться в ст.316 Господарського кодексу України.

Статтею 931 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов`язок щодо надання відповідачу транспортно-експедиційних послуг виконав, однак відповідач, всупереч умов разового договору - заявки за надані позивачем послуги сплатив частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість на суму 5 000 грн.

При цьому, за висновками суду, з урахуванням умов угоди щодо погодженого між сторонами терміну оплати, строк виконання відповідачем грошових зобов`язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Таким чином, оскільки факт порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору в частині повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги належним чином доведений, документально підтверджений та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" не спростований, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 5 000 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі63,28 грн та інфляційні втрати в розмірі 170 грн, розрахованих за час прострочення боржника зі сплати заборгованості.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% та інфляційних втрат за визначений позивачем період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, Суд дійшов висновку, що розрахунок здійснено вірно та позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (04070, м.Київ, вул. Боричів Тік, будинок 35 В, ідентифікаційний код 38092323) на користь Приватного підприємства "Гелиос-Транс" (93400, м. Сєвєродонецьк, Луганська обл., вул. Заводська, буд. 35, кімната 16, ідентифікаційний код 38269701) заборгованість в розмірі 5 000 грн 00 коп., 63 грн. 28 коп. 3% річних, 170 грн. 00 коп. інфляційних та 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання рішення: 04.07.2019

Суддя Т.Ю. Трофименко