СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2019 р. Справа №917/259/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Сіверін В.І. , суддя Терещенко О.І.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників:

позивача Паскевич Ю.О., служб. посв. №1484 від 25.07.2016, дов. №04.2.2-20/2/2196 від 27.09.2018,

відповідача Роменської Т.В., посв. адв. №1817 від 08.08.2017, ордер ПТ №086329 від 03.06.2019,

третьої особи не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Полтавської міської ради, м. Полтава, (вх.№1557П/1) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 25.04.2019 у справі №917/259/19 (повний текст якої складено та підписано 25.04.2019 суддею Кльоповим І.Г. у приміщенні зазначеного суду),

за заявою Приватного акціонерного товариства «Полімпекс», м. Полтава,

про закриття провадження у справі,

за позовом Полтавської міської ради, м. Полтава,

до Приватного акціонерного товариства «Полімпекс», м. Полтава,

третя особа державний реєстратор Полтавської обласної філії державного підприємства «Будинок юстиції» Чухліб Григорій Олександрович, м. Полтава,

про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Полтавської обласної філії державного підприємства «Будинок юстиції» Чухліба Григорія Олександровича номер 38984265 від 27.12.2017 про внесення змін до запису про нерухоме майно розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційний номером 1, спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стосовно зміни опису об`єкта нерухомого майна з нежитлові будинки (ринковий комплекс) на цілісний майновий комплекс «Речовий ринок»,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 25.04.2019 у справі №917/259/19 заяву ПрАТ «Полімпекс» про закриття провадження у справі задоволено, закрито провадження у справі.

Полтавська міська рада із вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилась та звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.04.2019 про закриття провадження у справі № 917/259/19 та направити справу №917/259/19 для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, апелянт посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 04.09.2018 по справі №823/2042/16 та від 02.10.2018 по справі №911/488/18, вважає, що вказана справа підсудна судам господарської юрисдикції. Також, апелянт вказує, що Полтавська міська рада зверталась із відповідним позовом щодо оскарження реєстраційних дій в порядку адміністративного судочинства, однак ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 по справі №816/2130/18 у відкритті провадження було відмовлено та роз`яснено право звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства; вказане судове рішення оскаржувалось, однак було залишено в силі.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавської міської ради та призначено справу № 917/259/19 до розгляду на 05.06.2019 на 12:00 год.

05.06.2019 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу за вх.№5499 від представника відповідача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.06.2019 оголошено перерву у розгляді справи №917/259/19 до 07.06.2019.

Від відповідача надійшли письмові пояснення до відзиву (вх.№5594 від 07.06.2019), які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2019, у зв`язку із відпусткою судді Слободіна М.М. для розгляду справи №917/259/19 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 07.06.2019 призначено справу №917/259/19 до розгляду на 04.07.2019.

В судове засідання Східного апеляційного господарського суду 04.07.2019 представник третьої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Копія ухвали апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду направлялась рекомендованим листом з повідомленням про вручення за належними адресами.

Копія ухвали про призначення справи до розгляду, направлена на адресу державного реєстратора Полтавської обласної філії державного підприємства «Будинок юстиції» Чухліб Г.О., зазначену як місцезнаходження, повернулись до суду із відміткою «відсутній адресат».

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції обмежений строками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, продовження вказаних строків чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи шляхом надіслання копій ухвал про призначення справи до розгляду на юридичні та повідомлені суду адреси учасників справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, а також положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 04.07.2019 представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача проти вимог скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу суду без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом норм права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень ч.1 ст. 269 ГПК України встановила наступне.

Полтавська міська рада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Полімпекс» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Полтавської обласної філії державного підприємства «Будинок юстиції» Чухліба Григорія Олександровича номер 38984265 від 27.12.2017 про внесення змін до запису про нерухоме майно розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційний номером 1/ спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно/ стосовно зміни опису об`єкта нерухомого майна з нежитлові будинки (ринковий комплекс) на цілісний майновий комплекс «Речовий ринок».

Колегія суддів зазначає, що нормами частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 2 та 3 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначено, що ч. 2 ст. 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, установлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб`єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб`єктів правовідносин, у тому числі в судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 3-568гс17.

У постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №807/4142/14 викладено позицію відповідно до якої: «поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.».

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист.

Слід також зазначити, що судовий акт має бути не лише законним, але й таким, що може бути реально виконаним, у результаті чого досягається позитивний ефект та дійсне відновлення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

П. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Відповідно до п. 6, п. 13 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (п.13 ст.20 ГПК України).

Отже, з умов ч.1 ст. 20 ГПК України вбачається, що вимоги про скасування реєстраційних дій підвідомчі господарському суду лише у тих випадках, якщо предметом спору є саме майно або право на нього (п. 6); якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, і передані на його розгляд разом з такими вимогами (п. 13).

В даному випадку, всупереч п.6, 13 ч.1 статті 20 ГПК України, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення про внесення змін до запису про нерухоме майно заявлено позивачем як самостійні, за відсутності спору щодо права власності на відповідне майно (стосовно якого державним реєстратором вчинено відповідні дії), і в тому числі вимоги позивача в даному позові не є похідними від спору щодо такого майна.

Враховуючи суб`єктний склад учасників цього спору, предмет та підстави позову у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що цей спір є підвідомчий адміністративним судам.

Крім того, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи в публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції. Оскільки спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації та не є спором про право, він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання державним реєстратором владних управлінських функцій та має публічно - правовий характер.

У постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/8424/17 викладено правову позицію відповідно до якої: спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право, а підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно - правовий характер.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції відступив від загальнообов`язкових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновку щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці. Європейський суд з прав людини дає чітку відповідь: забезпечення єдності судової практики завдання найвищої судової установи кожної держави. І не тільки Європейський суд з прав людини, а й інші органи Ради Європи відводять саме найвищій судовій установі в державі таку важливу роль.

Однак тлумачення правової норми судом у процесі вирішення спору з метою застосування закону до конкретних правовідносин, які виникли між сторонами, одночасно і процесуальне право, і обов`язок суду. Жоден суд не може ухвалити рішення, не витлумачивши норму закону, яку він застосовує.

Обов`язковість для нижчих судів судових рішень Верховного Суду випливає з вимоги ст. 316 ГПК України, згідно з якою вказівки суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ч. 4 ст. 236 ГПК України вказує на те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Разом із тим суддівський розсуд необхідна складова незалежності суду. Знаходячись поза межами прецедентної судової системи, суд проявляє свій розсуд у тому, що вирішує спір, ґрунтуючись виключно на статутному праві, самостійно даючи йому тлумачення, виходячи зі змісту, значення конкретного закону, галузі права і законодавства в цілому у рамках індивідуальних особливостей обставин конкретної справи, що розглядається.

Таким чином, при врахуванні правових висновків Верховного Суду мають враховуватися індивідуальні особливості обставин даної справи та конкретних доказів з урахуванням принципу правової визначеності та верховенства права.

Судові рішення, на які посилається апелянт були прийняті за наслідком розгляду спорів з підстав не аналогічних даному, а отже застосовуватись у цьому випадку не можуть.

Також, колегія суддів зазначає, що існування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 по справі №816/2130/18 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, яка була залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 по справі №816/2130/18, не може бути вирішальним при визначенні підсудності у справі №917/259/19, оскільки підсудність визначається за декількома критеріями, до яких відноситься суб`єктивний склад сторін та предмет спору.

У справі №816/2130/18 Полтавська міська рада подала позов до ДП «Сетам» та державного реєстратора Полтавської обласної філії ДП «Будинок юстиції» Чухліба Г.О., проте як у справі № 917/259/19 позов пподано до ПрАТ «Полімпекс», що є суттєвою відмінністю та різним процесуальним складом сторін, а тому висновки у судових рішеннях по справі №816/2130/18 не можуть бути враховані при визначенні підсудності у справі №917/259/19 зовсім з іншим суб`єктивним складом сторін.

Згідно з п. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, провадження у даній справі підлягає закриттю, про що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги позбавленими фактичного та правового обґрунтування. Підстав для скасування оскаржуваної ухвали не вбачається.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 25.04.2019 у справі №917/259/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09.07.2019

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко